Dä det galt stora och epokgörande upptäckter har ofta 

 den anglosachsiska racen gått i första ledet. Så äfven här. Det 

 befruktande snillet ensamt är det, som i den döda materien kan 

 inblåsa den lefvande ande, hvarpå denna väntat. Och ett så- 

 dant snille fann hon i Charles Darwin. 



Lärde Linné oss att stafva, har Darwin och hans skola 

 lärt oss att läsa. Lätom oss följa en af hans förnämsta samtida, 

 Alfred Russel Wallace, dä vi nu öfvergä till vårt ämne. 

 En bättre ledsagare vid studiet af de typer, vi komma att be- 

 trakta, kunna vi icke önska oss. 



Ar 1867 offentliggjorde Wallace i den ansedda engelska 

 tidskriften »AVestminster E,evieM^« en uppsats, hvilken han kal- 

 lade »Mimicrv and other Protective Resemblances amona: Ani- 

 mals«, och hvilken jämte flere andi'a af icke mindre intresse 

 han sammaufijrde är 1870 i ett särskildt arbete: >'Contributious 

 to the theory of Natural Selection«. Det är med detta arbete 

 i hand vi vilja begynna vår vandring i naturens stora museum ; 

 och vi skola dervid hufvudsakligen fästa oss vid de typer, som 

 ligga oss närmast, vid de nordiska formerna, vid det som vår 

 egen fauna har att framte. Nödgas vi än derigenom förbigå 

 flere af de mest intressanta fallen, sä återstår oss dock mycket 

 af betydenhet, och måhända skola vi dervid kunna framleta ett 

 och annat, som ännu icke blifvit stäldt i sammanhang med det 

 ämne, som nu sysselsätter oss. 



En af de vigtigaste lagar inom den organiska naturen, pä 

 hvilka Darwin gjort oss uppmärksamma, är u til i tets- eller 

 nyttighets-principen, hvarmed han menar att intet särskildt 

 organ, ingen karakteristisk form eller teckning, ingen egendom- 

 lig instinkt eller vana, intet förhållande arter eller artgrupper 

 emellan kan existera utan att detsamma antingen är eller någon 

 gång har varit nyttigt för de individer eller racer, som deraf ut- 

 märkas. Och i sanning, uppställandet af denna princip är lika- 

 som en lykta, som belyser för oss en hel mängd småsaker, hvilka 

 annars utan tvifvel undginge oss, men nu den ena efter den an- 

 dra träda i ljuset och låter oss ana att hvarje karakter, huru 

 minutiös den än må vara, huru betydelselös den än må synas, 

 dock eger ett bestämdt ändamål, en egen mening. 



