6 



Nordens fauna erbjuder en analogi härmed i de snöfärgade 

 djuren. Isbjörnen är den enda björn, som är hvit, och den lef- 

 ver städse ibland snö och is. Jagt-falken (Falco gyrfalco), fjell- 

 ugglan (Nyctea nivea) och snösparfven (Plectroplianes nivalis) 

 äro alla hvitfärgade innevånare i den arktiska zonen och helt 

 visst tjenar denna deras färg till att dölja dem. En del djur 

 äter blifva blott till vintern hvita; sålunda förändrar den nordi- 

 ska haren (Lepus timidus) sin färg, under det deremot mellersta 

 Europas hare (L. europceiis) hela året om eger samma efter den 

 gråbruna mon lämpade drägt; den amerikanska polarharen åter, 

 som nästan städse bebor evigt snöbetäckta regioner är deremot 

 hvit under hvarje årstid. Bland fåglarne hafva vi i ripan ett 

 utmärkt exempel pä protektiv likhet. Enhvar vet att denna 

 fågel under vintern blir hvit, under det hon deremot om som- 

 maren eger en färgdrägt, hvilken så exakt harmonierar med de 

 laftäckta stenarne, att man »kan gä genom en hel flock ripor utan 

 att se en enda af dem«. Den skotska ripan (Lagopus scotica), 

 hvilken vistas bland ljungen på de skotska fjällen, der snö blott 

 sällan faller, byter derför icke heller om färg, utan har under 

 hela sitt lif samma rödbruna spräckliga drägt, som så ypperligt 

 döljer henne bland ljungen. Jag erinrar mig ännu lifligt från 

 mina vandringar i de skotska högländerna, huru ofta jag var 

 hardt när att trampa på den ena moripan efter den andra, dä 

 de icke förr flögo upp än foten var öfver deras nacke. I ofvan 

 anförda fall är det alldeles klart att den hvita färgen vore högst 

 ofördelaktig om sommaren för både haren och ripan, under det 

 åter deras som marko st5^m, som under denna årstid är så lämp- 

 lig för dem, under vintern deremot läte dem ganska lätt bli upp- 

 täckta på snöfälten; här utgör den protektiva likheten i färg för 

 dem ett särdeles godt skydd mot fiender. Men äfven arktiska 

 rofdjur förändra pä samma sätt sin drägt efter årstiderna. Så- 

 lunda blifva fjellrackan (Canis lagopus) och hermelinen samt 

 lilla vesslan (Mustela erminea och nivalis) hvita till vintern. 

 Måhända kunna de härigenom underlättas att nå sitt byte och 

 blifva derigenom mindre utsatta för att hungra ihjäl. 



Men det är icke blott ibland de högre djuren, som en så- 

 dan imitation efter den för årstiden utmärkande färgen i natu- 



