32 



öga i naturen vandrande entomologen, och äfven sädana af en 

 i allo genomförd »maskering* skola helt visst är för är upp- 

 täckas också inom vår fauna. 



Wallace hörjar sin bevisföring med fjärilarnes ordning, 

 Leiyidoptera. Inom denna, sä väl som inom de öfriga, hafva 

 vi att göra ätskilnad emellan de fall, dä hit hörande insek- 

 ter imitera arter af samma eller af skilda ordningar. Exem- 

 pel pä det förra af dessa förekomma ytterst talrika i de tropi- 

 ska regionerna ^). Deremot känner man blott ett fall från nor- 

 dens fauna. Mr Stainton har nämligen observerat att af en 

 flock unga kalkoner, som glupskt slukade alla andra nattfjärilar, 

 dem han under en natt infångat, den ena efter den andra grep, 

 men äter kastade ifrån sig en viss hvit art, Sp 'dosorna mentlia- 

 stri, som tillfälligtvis fans ibland dessa. Nämnda fjärilar äro 

 således allt för illa smakande för att ätas af fåglar och detta be- 

 kräftas äfven af mr Jenner Weir, som faun att desamma för- 

 kastades af bofinkar och andra småfåglar i hans aviarium. Denna 

 fjäril är särdeles allmän och har en redan på håll synlig hvit 

 färg. Pä samma årstid, under samma timmar pä dygnet upp- 

 träder äfven en annan art, Diaphora mendica, hvilken erhållit 

 sitt artnamn, »den lögnaktige*, förmodligen just derför att hon 

 i förvillande grad liknar sä väl till storlek, som utseende den 

 omtalade Spilosoma, men hon är betydligt sällsyntare än denna. 



^) Sä imiteras Syd- Amerikas Heliconider af Nyniphalider och Lep- 

 toZis-arter, de med Helicoiiiderna beslägtade Danaiclerna och Acraeiderna i 

 gamla verldens heta zon efterapas till form ocli lllrg af Papilio- och Dia- 

 (Zewa-arter ofta ända derhän, att skickliga entomologer ansett den ena arten 

 såsom den andras hona eller rent af förvexlat dem med hvarandra; Helico- 

 nider, Danaider och Acraeider äro skyddade genom en egendomlig lukt och 

 smak, som gör dem obehagliga och osmakliga för foglarne, likasom för öd- 

 lor och rof-flugor. De efterhärmade arterna äro mycket allmänna, de imite- 

 rande deremot sällsynta; men bada förekomma vanligen pä samma plats och 

 flyga till och med pä samma sätt. Högst egendomliga äro nägra Papilio- 

 arter, t. ex. P. memnon frän Sumatra, P. andrageus frän norra Indien, 

 ni. 11., af hvilka hanarne och en del honor iiro hvarandra lika, medan öfriga 

 individer af det senare könet helt och hället afvika till form och färg och 

 mästerligt efterapa andra, förmodligen skyddade Papilio-arter, säsom P. COOii 

 och Doubledayi. 



