Dagrovfugle. I03 



næv^ner ikke Mus (men Egern) mellem det, han har fundet i Due- 

 hogen, og han siger om Spurvehøgen, at den sjælden tager Mus. 

 Eckstein har dog flere Gange fundet Mus i Duehøgens Mave. Af 

 Fugle tager de naturligvis baade nyttige og skadelige. 



Af Falkene tager Lærke falken foruden Fugle ogsaa Mus 

 og ikke faa Insekter, uden at der dog kan tillægges denne Virk- 

 somhed nogen forstlig Betydning. I storre Udstrækning fortærer 

 derimod Taarnfalken Mus, ved Siden af Fugle og Insekter; i 

 2IO Taarnfalke og i en Del Gylp af samme Fugl fandtes efter Jåckel: 

 Markmus, Rødmus, Bogfinker, Spurve, Stillidser, Siskener, Gul- 

 spurve, Blaamejser, Firben, Græshopper, Jordkrebs, Oldenborrer og 

 andre Biller m. m. 



Glenten fortærer ligeledes en Mængde forskellige Dyr, der- 

 iblandt ogsaa nogle skadelige; i dens Mave har man fundet: Harer, 

 Ildere, Mus, Ænder, Duer, Spurve, Firben, Staalorme, Frøer, Tusser, 

 Græshopper, Oldenborrer, Løbebiller, Sommerfuglelarver, Regnorme. 



5. Orden. Vadefugle. 



Fiskehejren (Ardea cinerea). 



Fiskehejren, hvis Udseende forudsættes bekendt, har navnlig 

 Interesse for Forstmanden ved sin Ynglevirksomhed. Den yngler i 

 Selskaber og bygger Rede paa hoje, ældre Træer i Nærheden af 

 Fersk- eller Saltvand; ofte findes mange (indtil over et Dusin) Reder 

 i samme Træ og et storre Antal Træer i Nærheden af hinanden 

 bærer Reder. Er Hejrerne tilstede i Mængde, lider Træerne ikke 

 saa lidt derved: Hejrernes hvide, vandige Exkrementer bedækker 

 Bladene, hvilket vistnok svækker Træet; mange Grene afbrækkes 

 for at benyttes til Redebygning, mange knækker vel ogsaa ved 

 Dyrenes Vægt, osv. En Nykultur under Træerne vil sandsynligvis 

 ogsaa lide ved, at Exkrementerne bedækker de unge Planter. Al- 

 tum^ skildrer i Levende Farver Udseendet af en saadan Hejrekoloni, 

 der set i Afstand saa ud som »en afbrændt Landsby, i hvilken de 

 nøgne Sparrer ragede op i Luften, hist og her med Levninger af Straa- 

 tagene hængende paa sig«; da man kom nærmere, viste det sig, 



^ Forstzool. 2. Aufl. 2. Bd. S. 556. 



