Hjorte. e 



at den unge Tak vokser videre i Spidsen, forbener den mere og 

 mere indvendig, saaledes at Benmassen kan være meget fast og 

 haard ved Grunden og et Stykke opefter, medens Enden af Takken 

 er ganske blød; paa et mellemliggende Parti er Benmassen da 

 endnu meget porøs. Naar Takken har naaet sin fulde Storrelse, 

 forbener ogsaa Enderne fuldstændig, saaledes at kun den haarklædte 

 Hud, der bedækker den, forbliver uforbenet. Naar Forbeningen er 

 fuldstændig, finder Fejningen Sted: Takkerne gnides op og ned 

 ad fremmede Genstande, sædvanlig Træstammer, hvorved Huden, 

 »Basten«, som den kaldes, afskrabes, og Benmassen bliver siddende 

 alene tilbage. Det er iøvrigt en Fejltagelse at tro, at hele Takken, efter 

 at Huden er gneden af, er en død Masse, og at alle dens Blodkar 

 er skrumpede ind; dette gælder vel for de mere overfladiske Dele, 

 men i Takkens Indre holder Blodkarrene sig ialfald længe \ 



Det forste Par Takker, som Hjorten bærer, er ugrenede; de 

 kaldes Spidser og Dyret Spidshjort (Spidsbuk). De senere Takker 

 bliver i Reglen grenede; en Hjort med to »Ender« paa hver Tak 

 kaldes en Gaffelhjort. Naar der er tre Ender paa hver Tak, kaldes 

 Dyret Seksender; er der fire, kaldes den Otteender osv. Er der 

 et storre Antal Ender paa den ene Tak end paa den anden, an- 

 vendes en ejendommelig Betegnelsesmaade; Dyret kaldes f. Ex. 

 »ulige Tiender«, naar der er fem Ender paa den ene Tak og et 

 ringere Antal paa den anden: Antallet af Ender paa den Tak, der 

 har det storste Antal, fordobles. Takkerne hos det unge Dyr er 

 svage i Sammenligning med dem, der udvikles i dets kraftigste 

 Alder. 



Vore Hjorte fælder, i Modsætning til de fleste andre Pattedyr, 

 Haar to Gange om Aaret, om Foraaret og om Efteraaret. Sommer- 

 dragten bestaar af tyndere Haar af en anden Farve end den langt 

 fyldigere Vinterdragt, der bestaar af tykke, skøre Haar 2. 



^ Se Lilljeborg. Sveriges och Norges Ryggradsdjur. I. Daggdjuren. S. 782. — 

 Om Takkernes Fældning og Nydannelse se : 



Lieberkiihn: U. d. Abfall d. Geweihe. i: Arch. f. Anat., Physiol. etc. Jhrg. 1861. 

 S. 748 — 59. — Kolliker, Die normale Resorption d. Knochengewebes. Leipzig 1873. 

 S. 60 — 61. — Ch. Robin & Hermann, Mém. s. 1. générat. et régénerat. de l'os d. 

 cornes caduques et persistantes d. Ruminants. i: Journal de l'Anat. et de la Physiol. 

 18. année. S. 205—65. — En populær Afhandling, »Lidt om Horn og Takker«, findes 

 i Tidsskrift f. popul. Fremstill. af Naturvid. 4. Række 4. Bd. S. 345—366. 



" Det er Dækhaarene, Talen her er om. Uld haar — hvorved man hos 

 Pattedyrene forstaar finere, tyndere, ofte bølgede Haar, som er skjulte af Dækhaarene — 



