25 Pattedyr. 



synes altsaa dengang, hvad der ogsaa fremgaar af andre Skrifter, 

 ikke at have været noget almindehgt, at Vildtet skrællede, og 

 endnu langt senere fremtræder Skrælningen som et mere lokalt 

 Onde. 



Efter alt hvad man kan skonne, er det den forandrede Be- 

 handling af Skoven, hvorved denne forvandledes fra Naturskov til 

 »Forst«, der har ført Skrælningen med sig. Hvorledes man nærmere 

 skal tænke sig, at dette har foranlediget Vildtet til at skrælle, er 

 mindre sikkert. Den Anskuelse synes at have meget for sig, at det 

 er Kulturskovens Ensartethed, Mangel paa Underskov m. m., dens 

 hele Fattigdom i Sammenligning med, hvad Naturskoven byder 

 Vildtet, der har drevet dette til af Nød om Vinteren at gribe til 

 at æde Bark. Hvad der ovenfor meddeltes fra Frijsenborg om, at 

 Vildtet dér kun skræller om Vinteren, efter Snefald, synes at støtte 

 denne Opfattelse. At Vildtet mange Steder^ netop skræller stær- 

 kest, naar der er fuldtop af anden Føde, taler ikke derimod; thi 

 det ligger nær at antage, at Vildtet efter forst at have ædt Bark 

 af Nød, fik Smag for den og dermed Vane til at fortære den og- 

 saa til Tider, naar der var andet at faa. 



Kronvildtet skræller ikke allevegne, saaledes er f. Ex. »de store 

 Bjærgskove, i hvilke den moderne Forst- og Jagthusholdnings Prin- 

 ciper endnu ikke har vundet Indgang eller ikke har udviklet sig 

 til det hojeste Trin«-, i Reglen forskaanede. Det kan her anføres, 

 at den talrige Kronvildtbestand i Rold Skov og i Tofteskoven (Lille 

 Vildmose) ikke skræller^. 



Af Midler imod Skrælning kan her nævnes Indhegning, 

 der dog overfor denne Form af Vildtskade frembyder den Vanske- 

 lighed, at Kulturerne strengt taget maa indhegnes den storste Del 

 af deres Levetid. Et andet Middel*, der synes at være mere an- 

 vendeligt, er en Ombinding af den nederste Del af Træerne med 

 Ris. Dette foretages forste Gang samtidig med forste Gennemhug- 

 ning paa ^A — ^/s af Stammetallet, saaledes at man til Vildtet over- 

 lader Resten af Stammerne, der er bestemte til at falde ved senere 

 Gennemhugning. Riskappen omkring Stammerne fastgores med 



^ Se Reuss, S. 7. - Reuss, S. 61. 



^ Efter Meddelelse fra Hr. Forstmester v. Cossel. 



* Se Reuss (S. 165 o. flg.), der efter personlig Erfaring stærkt anbefaler dette 

 Middel. 



