JiLvarje theori, soni inom vetenskapen visat sig vara af storre inflytande, bar haft sin 

 tid, da den var sa forherrskande , att upptackter, hvilka med densamma stodo i strid, i 

 borjan forbisagos, sedan pa sin hojd betraktades sasom enstaka undantag fran den gallande 

 rcgeln, tills slutligen utur dem en ny theori framgick, utvidgande, modifierande eller 

 vederlaggande den forra. Sa gallde lange sasom allmangiltig och ovederlagglig den af 

 HAUY uppstallda satsen, att hvarje olikhet i den kemiska sammansattningen afven be- 

 tingar en olikhet i kristallformen , de fall endast undantagna, der denna tillhOrer det regu- 

 lara systemet. Val voro nagra enstaka fall kanda, hvilka med densamma syntes sta i 

 motsagelse, val kommo smaningom till dessa ytterligare andra spridda iakttagelser, hvilka 

 likaledes icke lato bringa sig i Ofverensstammelse med den inom vetenskapen gallande 

 theorien, men desse saknade annu alltfor mycket ett vetenskapligt sarnband sinsemellan, 

 for att de skulle kunnat betraktas annorlunda, an sasom tillfalliga undantag fran en i of- 

 rigt sakert och fast grundad theori. I den mon dessa iakttagelsers mangd 5kades, ver- 

 kade de likval mer och mer till modifierande af den namnda grundprincipen och HALT 

 sjelf fann sig redan foranlaten att utvidga densamma, i det han fOrklarade, att vissa 3m- 

 nen torde vara begafvade med sa stark kristallisationskraft, att de, afven i sma qvanti- 

 teter fOrekommande tillsammans med ett annat amne, genom densamma aro i stand att 

 meddela och patvinga dessa sin, fran detsammas egna form afvikande, kristallform. Ge- 

 nom denna starkare kristallisationskraft, som tilldelades vissa amnen, fOrklarades nu t. ex. 

 det bekanta fSrhallandet, att atskilliga i naturen forekommande kolsyrade salter med andra 

 baser an kalkjord, oaktadt denna olikhet i sammansattning, ega den kolsyrade kalkjordens 

 kristallform. De innehalla nemligen, ehuru vasentligen kolsyrade salter af andra baser, of- 

 tast tillika en mindre mangd af kolsyrad kalkjord och denna, om ock jemfOrelsevis liten, 

 antogs genom sin forherrskande kristallisationskraft hafva varit tillracklig att forma mine- 

 ralet att kristallisera i kalkspatens form. 



Med frangaende af denna kristallographiska hypothes sdkte andra fran rent kemisk 

 synpunkt forklara de fall, da olikhet i sammansattning visade sig ega rum oaktadt likhet 

 i form. Den forsta fOrklaringen haraf i denna riktning gafs 1815 af FUCHS. Efter analys 

 af det mineral fran Monzoni i Fassadalen, hvilket forst genom honom blef bekant under 

 namnet Gehlenit, trodde han sig i dess sammansattning hafva funnit en antydan att i det- 

 samma en del af kalkjorden var ersatt af jernoxid. Han ansag derfSre, att detta mineral 

 icke inneholl jernoxiden sasom en vasentlig, utan blott sasom en for kalkjorden vikari- 

 erande bestdndsdel och framstallde en formodan, att varieteter af detta mineral (saledes 

 med samma kristallform) torde kunna antraffas, hvilka innehalla jernoxid i mindre mangd 

 eller till och med sakna densamma , under det ater kalkjorden da borde forefinnas i stOrre 



