g II. D. J. WALLENGREN, 



tub. 20, fig. 12 16, hvilka tigurer patagligen fOrestalla nyare forfattares P. pterodadylus, 

 hvarfOre val nappeligen nagot kan vara sakrare, an att dcnna art ar LINNES A. monodactyla. 

 Sedan vi nu visat huru man ratteligen biir tolka LINNES A. monodactyla, maste vi 

 vanda oss till bans A. pterodactyla for att se buru det forhaller sig med denna art. Huru 

 Linneanska nainnet kunnat tillaggas den art, som nu bar det och som vi nyss visat 

 vara LIXNES A. inonodadyla, &r oss nara obegripligt. Icke nagot annat i den af LINNE 

 gifna beskrifiiingen synes oss kunna bafva gifvit fOrfattarne anledning till deras forfa- 

 rande, an mahanda orden: alae bifidae - sed fissura, nisi fledantur, non apparente, 



hvilka man formodligen tolkat salunda: vingarne ( framvingarne) tvadelade - 

 men springan icke synlig, savida icke Jtika-rne bojas = ombojas eller vikas tillbaka, emedan 

 P. pterodadylus AUCT. bar, sasom redan ofvanfbre blifvit visadt, framvingarnes bakre flik 

 undar hvilan nedslagen under den framre; men hade detta varit LINNES mening, s& hade 

 han utan tvifvel sagt: nisi reflectantur och icke blott: flectantur. Har kan saledes icke 

 werna vara fraga om att boja flikarne tillbaka nedifran bakfit och uppat for att fa se 

 springan, som skiljer dem at, utan endast pa sin hojd, att boja de eljest hufvudsakligen i 

 samma plan varande flikarna, eller snarare (och detta ar det tolkningssatt vi hylla, sasom 

 varande mest enligt med LINNES ord) boja vingarne, vare sig nu att sadant sker genom 

 att fora vingspetsarne uppat eller nedat, emedan i hvilketdera fallet som heist springan, som 

 skiljer bada flikarne, skall blifva tydlig. Da nu LINNE, i motsats emot ski A. monodactyla, 

 sager att A. pterodactyla ar forsedd med delade vingar (alis patentibus fissis) och vidare, att 



framvingarne aro tvadelade (al0e superiores bifidce*), men att springan synes 



bast nar vingarne bojas, sa kan man val icke gerna tanka pa en art, som da vingarne 

 aro outspanda, alls icke fOreter nagon springa emellan flikarne, sasom forhallandet ar med 

 auktorernes P. pterodadylus, hvarifran man dessutom hindras deraf, att LINNE vid sin A. 

 pterodactyla icke med ett enda ord antyder, att den i likhet med bans A. monodactyla skall 

 hafva framvingarne canaliculatce. Man maste saledes stadna vid de slagten, som afven 

 da vingarne aro outspanda, ofvanifran visa springan emellan framvingarnes flikar, fasten 

 dessa aro sa nara forenade, att man behofver boja vingen for att battre fa se den. Hiiraf 

 synes redan att icke nagon af arterne, tillhOrande vara slagten Oidcematophorus, Pterophorua 

 och Leioptilus kunna ifragakomma vid bestammandet af LINNES A. pterodadyla, ty de hafva 

 bakre fliken af framvingen under hvilan alltid nedbojd under den fi-amre, sa att alls ingen 

 springa synes ofvanifran. !Man ma ocksa hos dessa arter boja vingspetsarne upp och 

 ned sa mycket man behagar, sa far man knapt syn pa springan a en riktigt hopslagen 

 vinge. Men annu mindre kan nyare auktorers P. pterodadylus ifragakomma, d<l man der- 

 jemte aktai- uppa, att LINNE sager om sin art: ate superiores ferrugineo-testacece, ty sadan 

 farg eger aldrig den ifragavarande. Den &r askgra, rOdaktigt gra eller isabellfargad, men 

 aldrig i nagot hanseende rostfargad eller rostbrunaktigt lerfiirgad. Af samma orsak kan 

 icke heller 0. lithodactylus ifragakomma, hvilken dessutom icke liar en blott svart punkt 

 utan en m5rk halfmanformig flack pa framvingarne. Hvad LINNE namner om springans 

 otydlighet fororsakar ock, att man icke kan tanka pa nagon art af slagtet Aciptilus, der 

 flikarne afven under hvilan aro utsparrade och saledes ingen otydlighet kan ifragasattas. 

 Beskrifiiingen i dess helhet hindrar ocksa all atanka c pa nagon af arterne af slagtena: 

 Gncemidophorus, Platyptiluz, Amblyptilus och Oxyptilus. Aterstar saledes slagtet: Mimaiseo- 

 ptilus, hvars alia arter hafva bakre kanten af framvingarne jemte bakre delen af dessas 



