1'2 SUNDEVALL, INSEKTERNAS EXT REMITETEH, 



ar dubbelt och bestar af 2 ringar, soin tillhopa i afskarning bilcla en 8. Den nya ringen 

 8r val hos det ntbildnde djuret liten, men han ilr hufvudsaklig och innesluter den till- 

 konma nervmassan: ryggmarg och hjerna, hvilken ej fans ai'skild bos det overtebrerade 

 djuret, hvars kroppssegment i afskilrning blott bildade ett 0. Kroppsmueklerne ;'m> flyt- 

 tttde utat, s& att de betftcka ringarnas yta och fylla vinklarne mellan dein, och da afven 

 >jclfva extremiteten fatt samma beskaffenhet som kroppen: att hafva musklmia liggunde 

 u tan pa benet, sa fordrar hela denna fbrandrade skapnad nodvandigt ett annat lage af ex- 

 tivmiteten och gor att denna sednare kan forratta sina funktioner nied vida mera liittlu t 

 <u'li styrka, hvarfore ej heller sa manga extreiniteter behofvas. 



Men oaktadt alia dessa fSrandringar och all denna olikhet, sa finna vi dock, sasom 

 ofvan blifvit visadt, att en hOgre utbildad fot liar samma alhnanna yttre form hos en 

 insekt som hos ett daggdjur. Uti bada finnas fullt motsvariga hufvuddelar, till lika an- 

 tal, och stallda saint ledade i samma inbOrdes riktning. Till och med de underordnade 

 styckena (fingerlederna) aga nara likhet i bada. Denna Ofverensstammelse ar alltfOr 

 stor for att vara tillfallig och maste hafva en allman grund i lagarna for delarnas ut- 

 veckling. 



Det ar latt att finna, att just den yttre form af fOtter, som vi kfuma sasom den 

 hOgsta, ar den f5r andamalet (gaendet och slutligen gripandet) basta och liimpligaste. 

 Den utbildade foten bestar, hos bade vertebrerade och segmenterade djur, af 3:ne i ziczac 

 ledade stycken, af hvilka ett: det forsta eller det tredje, efter olika behof, pliigar vara 

 mycket kortare an de tva Ofriga; och dertill en finger (eller flera), bestaende af flera le- 

 der, hvilka egentligen bojas inat, men som dessutom kunna betydligen strackas utat och 

 hvaraf den siste ar fOrsedd med en olikartad klo. Denna form har extremiteten antagit 

 hos alia de h5gre utbildade djuren af bada de stora hufvudgrupperna: hos Daggdjur, 

 Foglar, en del Amfibier; bevingade Insekter; de hOgre Arachniderna. Hos de nagot 

 lagre djuren af samma grupper finna vi extremiteter, som visa en bestamd tendcns till 

 den namnda formen, men som forblifvit ofullstandiga : hos Fiskarna, i deras brostfenor; 

 hos parasit-insekter, larver, de lagre Arachniderna, de hogre Krustaceerna. P;i ett anmi 

 lagre steg har man ofta svart att i extremiteten igenkanna en tendens till den hogre 

 foniu-n, sasom i Fiskarnas bukfenor, hos de blott simmande Krustaceerna och hos Anne- 

 liderna. Hos de aniiu lagre djuren: Mollusker och s. k. Radiarier tyckes extremitet- 

 bildningen saknas. 



Af allt detta draga vi den slutsatsen, att alia mot jorden vanda extreiniteter hut\a 

 en tendens att antaga den ofvan beskrifna fot-formen, som ar den tjenligaste af alia; och 

 denna slutsats bekraftas fullstandigt derigenom, att insektlarvernas ofullstiindiga fotter \i<l 

 fOrvandlingen verkligen antaga den hOgre formen. Men den kraft, som tvingar den min- 

 dre fullkomliga extremiteten att strafva efter uppnftendet af just den mest andamalsenligu 

 formen, ar oss lika litet bekant som i allmanhet orsaken, hvarfore hvarje organ i den 

 lefvande naturen antar en form och sammansattning som blir fullt tjenlig for en viss 

 funktion. 



