5. HUFVUDETS OCH MUNNENS PELAB. 37 



rnenopter-larverna visa de sig blott sasom sma, mer eller mindre tydliga, enkla (sallan 2- 

 ledade) vartor frampa hufvudet, hOgre opp ofver munnen. 



Arachniderna tyckas helt och hallet sakna antenner, hvilket skulle kunna vara 

 en foljd af den brist pa hufvudets sidostycken, hvarom vi tala langre fram. Afven sak- 

 nas de hos nagra fa former af utbildade Crustacea (Cirrhipedia, Lernaeae), men de finnas 

 hos dessas larver. For ofrigt ej blott finnas de hos Krustaceerna, utan de aro hos 

 dem vanligen 2 par. I allmarihet aro de smala och sammansatta af ganska talrika leder, 

 men hos Onisci, sorn endast hafva ett par, af blott 6 9. Ganska vanligt ar alt de aro 

 pa hvarjehanda satt klufna eller greniga, men ej blott sasom hos insektlarverna, att ena 

 grenen ar ett rudiment, utan ofta sa, att bada grenarna aro lika stora och mangledade- 

 Hos de hogre formerna, Dekapoder i allmanhet och en stor del Gam mariner, aro det 

 inellersta (framre) parets klufna derigenom, att 3:dje antennleden bar 2:ne grenar; de yttre 

 aiiteunerna aro har alltid enkla. Hos de lagre formerna (Daphnia, en del Cyclopina) tyc- 

 kas blott de yttre (nedre) antennerna vara klufna, mojligtvis afven efter andan af nagon 

 viss led. Langre fram fa vi tillfalle att afhandla motsvarigheten mellan Insekternas och 

 Krustaceernas antenner. 



Antennernas funktion ar utan tvifvel tvafaldig. De tjena namligen dels sasom tref- 

 vare eller kanselorganer, dels (atminstone hos Insekterna) sasom luktorganer; hvartill moj- 

 ligtvis torde komma en tredje funktion, sasom horselorganer. Den forsta af dessa funktio- 

 ner ar alldeles otvifvelaktig och inses strax genom ett blott ytligt betraktande af Insekter 

 som aro stadda i fri rorelse, men medgifvas maste det att rnycket korta antenner blifva 

 vida mindre tjenliga sasom trefvare, an de som aro nagot langre. Ehuru det ofta blif- 

 vit betvifladt eller rent af motsagdt, att antennerna innehalki luktorganet, sa ar detta dock 

 klart for hvar och en som nagra ganger sett Scarabseus stercorarius, dels flygande, dels 

 gaende pa rnarken, soka sig fram till farska exkrementer, eller for dem som sett asatarna 

 (t. ex. Necrophorus) likaledes soka ratt pa ruttna djur. Dervid halla de, bade under 

 flygten och under gaendet, antennerna framatstrackta med de lamellformiga lederna ut- 

 sparrade, rora nagot litet pa dessa delar, och ledas uppenbarligen genom ett intryck pa 

 dem, hvilket ej kan vara annat an det, som vi kalla lukt. Det ar ock tamligen allmant, 

 att de utbildade Insekter som lefva af doda djur, svamp och andra mera spridt och till- 

 falligt forekommande vaxter eller starkt luktande amnen, hafva de sista antennlederna 

 stora och starkt utvecklade, hvaremot rof-insekterna och de som lefva af allmant utbredda 

 vaxter, plaga hafva smala antenner. Men att antennerna hos Insekterna, rnaste innehalla 

 ett luktorgari, blir dessutom hOgst sannolikt af den egna strukturen i ytan af deras mju- 

 kare delar, som blifvit beskrifven af ERICHSON (Diss. de Ant. fabrica . .) samt af den redan 

 af GEOFFROY anmarkta omstiindigheten, att framsta nervparet hos Insekterna gar till an- 

 tennerna, och hos vertebraterna till luktorganet. Motsagelserna grunda sig mest derpa, 

 att antennerna sakna en standigt fuktig yta, sorn man ansett ournbarlig for luktsinnet. 

 Mindre tydligt, ehuru ganska sannolikt, ar det, att antennerna afven innehalla ett hSrsel- 

 organ. For denna asigt talar den papill, sorn finnes frampa fdrsta leden af yttre anten- 

 nerna hos Crustacea Decapoda, och hvars inre byggnad tyckes endast kunna passa for ett 

 iiOrselorgan. Afvensa synes den tunna hinnan omkring antennernas rot hos manga In- 

 sekter kunna vara val egnad att forrnedla kanslan af ljud. Men sarnma sinne kan dock 

 hafva flera organer hos ett djur. SIEBOLD anser sig hafva visat, att groparna i frarnre 



