5. HUFVUDETS OCH MUNNENS DELAR. 39 



saknas de viil knappt nagonsin; men de aro rudirnentara eller odugliga till bruk hos nagra 

 former, sasom Aphodius och Ephemera. Deras funktion, att bita, visar sig nagot olika 

 hos olika djurformer. Blad- och vaxtatande Insekter och larver afbita med dem smsi 

 stycken sorn nedsvaljas hela; vedatare bruka rnandiblerna dessutom ofta blott for att 

 grafva sig fram i veden, utan att ata spanorna. Alia dessa hafva rnandiblerna mer och 

 mindre viggelika, med en tvarstaende, oftast tandad egg i spetsen, som passar mot den 

 motsvarande. Hos rofdjuren tjena de blott att gripa, doda och fasthalla rofvet, och 

 hafva lang, smal, starkt inbojd och spetsig anda sarnt oftast hvassa tander pa insidan 

 (t. ex. Carabus). Nastan likasa aro de bildade hos dem som lefva af d5da djur, hvilka 

 anvanda mandiblerna blott for ait afslita de stycken som de sedan vidare sonderdela med 

 rnaxillerna. Dock aro dessa former och funktioner alldeles icke bestamda; t. ex. Dyticus, 

 som ar ett rofdjur, har mandiblerna bildade fullkomligt sa som vaxtatarne i allmanhet. 

 Arachnidernas och Krustaceernas mandibler aro aldrig sa enkla som Insekternas. Vi tala 

 om dem langre fram. 



5. Maxillae, Underkakarna (I, G, samt hela II och III: i, k), sitta under mandi- 

 blerna, egentligen rnellan hufvudets sido- och btikstycke, mot hvilka bada de med sin rot 

 leda och stdda. Dessutom aro de genom mjuk hud forenade med samma bada stycken 

 samt med labii forsta stycke. Den vik, hvari deras rot ledar, ligger nastan alltid langt 

 bakom den, hvari mandiblerna sitta, och deras forsta stycke ar vanligen nagot betackt af 

 gula eller labiurn, hvarfore det foga synes och ej ofta orntalas. Maxillerna aro ganska 

 sammansatta af fritt rorliga leder och stycken och visa en pataglig likhet med Insekternas 

 fotter, men bibehalla tillika alltid deri flera ganger forut omtalade tvadelningen som tyc- 

 kes tillhora de ursprungliga extremiteterna. De aro utan tvifvel att anse for hufvudets 

 egentliga ventral-extremiteter. Hos de Insekter som hafva sugmun (Herniptera, Diptera 

 och Lepidoptera) aro de i h5g grad forandrade, hvaroin mera nedan; men hos de ofriga 

 ordningarna och hos larver i allmanhet aro de i hufvudsaken lika och af normal form. 



Forsta stycket, humeral-delen (i; svarande mot fotternas humerus eller s. k. coxa. 

 Det kallas car do af ILLIGER, Terminol.), ligger med sin rot dold af gula, och ar alltid 

 riktad utat sidorna. Mot dettas anda ledar andra stycket, kubital-delen (k; Stipes 

 ILL. 1. c.). Hos de larver, dar detta stycke ar mjukt, bibehaller det alltid en tydlig boj- 

 ning med ett veck, som antyder en skillnad mellan en condylus och en egentlig cubitus 

 (Tan. I, fig. 40: k); men pa mera utbildade maxiller, som hafva denna del hard och horn- 

 artad, ar detta veck fullkomligen utplanadt. I allmanhet bar detta stycke tva grenar i 

 eller vid sin spets (Lepidoptrernas larver tyckas utgora ett undantag, hvarom langre fram). 

 Dessa grenar aro: 



l:o Yttre grenen eller den egentlige palpus (muntraden; n) bestar af 1 till 6 (vau- 

 ligast 5) leder, som aro pa manga olika satt bildade. Hos larver af Coleoptera och Ten- 

 thredinina bestar han oftast af 4 gradvis mindre leder (I, 39, 40: n); hos de fotlOsa Hy- 

 menopter-larverna synes vanligen blott en liten vartlik led. Hos fullbildade Coleoptera bestar 

 han af 5 leder, af hvilka dock den forste ar foga rOrlig och ej tyckes tillhOra palpen, som 

 alltsa synes blott 4-ledad (II, A, B, C, n, n 1). Derine forste led ligger tatt intill maxillens 

 kubitalstycke och plagar vara betydligt storre pa Ofre sidan (II, 5 : n 1), an pa den undre 

 (4, n 1) samt kan arises motsvara carpus (tibia) pa fotterna. STRAUSS DURCKHEIM kallar 



