16. 



NYTT 



1860. 



Utkommer minst 4 ganger i nanaden. Prennmerationtpris fflr hela arganyen 2 B:ir E:mt 



filler 25 Ore i manaden. 



Fortalet. 



< af A. M. Fahlcrants. 



(Forts, fr. foreg. N:r). 



'All deles dej, kara fru, lat henne 

 reta alltihop b'fver och infe under. 

 Det vore ju skam, om en sadan Guds 

 engel, som mamsell Emilie, na'nsin 

 skulle vilja se pa en tocken der men- 

 niska. Jag kan just undra hvem 

 som kan vara fadren. 



Det torde ej vara nb'digt attstegfor 

 steg folja de va'rda damerna vid deras 

 samtal. Det amne, kring hvilket det 

 va'nde^sig, kanna vi, och sakert a'rdet, 

 att det afhandlades med all grundlig- 

 het, och utan nagon stridighet i asig- 

 ter. Att Helena var mor &t den lilla 

 gossen, var utom all fraga, men hvem 

 kundte vara fadren? Lidman fick det 

 ej vara, gnssen hade ju ej ett enda 

 drag af honom. En samvetssak var 

 det att lemna den slaokarn alldeles fa- 

 derlos. Ocksa var det visst ej damer- 

 nas mening att hvila, forran de funnit 

 en far at honom, men hvart skulle de 

 vanda sig med sina gissningar? Ingen 

 man, hvarken aldre eller yngre. um- 

 gicks hos fru R,is. Flickan gick aldrig 

 ut, utan modrens sallskap, ufom nagra 

 ogonblick, for att emoffaga brsfallnin- 

 gar, eller aflemna sina sma arbefen, 

 och da var visilen alltid till fruntim- 

 irier. Det var belankligt. men fru 

 Knopp trodde sig ej ha ratfighet att 

 lemna en sadan sak handlrs f ; ljus ina- 

 ste det bli. Och madam Plorngren ut- 

 skickades for aft kunskapa: men oak- 

 tadt hennes erkandt fortraffliga vader- 

 korn, yar det foga utsigt att lyckas. 



Men a'nnu en sak oroade fru Knnpp. 

 Kunde Lidman verkligen vara sa en- 

 faldig, att han ej furstod att det var 



Helenas barn? Det vore ju synd. Na- 

 gon menniska matte val vara sa v&l- 

 villig och oppna ogonen pa honom, 

 yttrade hon. 



Matte val det, kara fru, det vore 

 ju synd och skam om> den hederlige 

 herr Lidman skulle bli bedragen af ett 

 tocke der troll i fagert skinn, jag 

 ma inte batfre saga. 



De bada damerna saknade visst ej 

 valvilja, att sjelfva oppna Lidrnans 

 ogon, som de kallade det, men olyck- 

 ligtvis voro de alldeles for litet bekanta 

 med honom. Genom va'nner och vans 

 va'nner kunde det dock lata sig gora, 

 och det 'lat sig gora. Har och der 

 fick han hora vinkar och anspclningar, 

 som snart blefvo alltfor begripliga. 

 Har fick han se skakningar pa hufvudet 

 och medlidsamma blickar, derettsvagt 

 tlllbakahallet dtloje. Fru Knopp och 

 hennes allierade hade ej varit overk- 

 snmma; snart var ryktet, i form af 

 yisshet, spridt omkring hela den lilla 

 staden. 



Att det ej hos Lidman kunde upp- 

 vacka misrftankar emot Helena, var 

 naturligt, men likasa naturligt var det 

 att han maste lida deraf, bade for hen- 

 nes och sin egen skull. Forgafves bad 

 han Helena att yppa hemligheten; hon 

 svarade blott att hemligheten ej var 

 hennes, och att han snart skulle fa 

 veta den. Mefo vecka efter vecka for- 

 gick utan nagon forandring. Han blef 

 missnojd ofver hvad han kallade hen- 

 nes envishet, men han var for grann- 

 laga alt plaga henne med verkliga or- 

 saken, hvai-fore han onskade upptack- 

 ten. Helena, som nu mest sysselsatte 

 sig for egen ra'kning, och saledes na- 

 sfan ej emottog arbeten at andra, var 

 v iinnu mindre tin forr i beroring^r.ed 1 

 andra menniskor, och hade saledes 



