116 



tressant tjenstgoring. Vi lata henne 

 saledes fortsatta. Fru Knopp satte sig 

 beqvamt i sin landstol, for att med 

 lugn kunna afhora berattelsen, och 

 madamen fortfor: 



Jo, ser ka'ra frun, jaggjordemig 

 arende, som frun bad mig. Nar jag 

 kommer in, sa sitter mamselln kontant 

 som jag sSger med ungen pa, knaet. 

 Herre Gud, tocket litet vackert barn, 

 sa' jag. 



Ar det ett vackert barn? infoll 

 fru Knopp. 



Gud valsigna barnungen, ka'ra 

 fru, ban a'r som folket ar mest, men 

 jag skulle nagot saga, for att komma 

 till tals. Herre Gud tocket litet 

 vackert barn, sa' jag, hvems a'r den 

 lilla sota gossen, sa' jag. 



Ja se det far* madam inte veta, 

 sa' hon. 



Men te si pa menniskan, hur 

 frackt hon log! Just som hon ville sa- 

 ga: ni matte val forsta att det ar min. 

 Det var riktigt en styggelse te si pa. 

 Och modren, kara fru, aldrig en bit 

 ba'ttre. Der gick hon sa fornojd, som 

 allt skulle ha statt ratt till, och klap- 

 pade ungen med, och sag sa vanligt 

 pa den der slynan, alldeles som det 

 skulle ha varit en hederlig flicka. Jo 

 jo, kara fru. jag tankte nagot jag om 

 den der brunnsresan, som ingen men- 

 niska hade hort talas om forut att 

 mamselln var det minsta sjuk. De lar 

 val inte ha haft rad att gora en tocken 

 resa for ro skull. 



Ja ja, suckade fru Knopp, det 

 skulle sa ga. Den der Lidman har ju 

 ofver ar och dag sprungit der, dag ut 

 och dag in; ar det skickligt det? Lat 

 vara att de tanka gifta sig, det ar 

 godt och val, om det blir nagot af, 

 men en hederlig fastman gar till sin 

 fastmo hvarannan eller hvar tredje 

 sondag, sitter anstandigt hos henne en 

 timma eller tva, eller bjuder henne ut 

 i det grona, i sallskap med hennes 

 mor, och ofriga anhoriga pa hans och 

 hennes sida, om de ha nagra. Hvart 

 skulle det har ta v&gen? Hvar men- 

 niska skulle ha sagt forut, att det skulle 

 gd som det gatt. 



Ack, kara fru! utbrast madam 

 Plomgren, med en deltagande suck, om 



det stod sd till! men det a'r val mycket 

 varre an frun tror. Pojken har inte 

 ett drag af den beskedlige herr Lid- 

 man, det a'r nog nagon annan. 



Na slog fru Knopp handerna till- 

 sammans af billig fasa. Ar gossen lik 

 modren da? fragade hon, sedan hon 

 litet hem tat sig. 



- Som ett bar, kara fru. Om jag 

 mott ungen midt pa gatan, sa skulle 

 jag ha slagit rnej i backen pa, att 

 det var hennes. 



- Ja det ar ju forskrackligt att en. 

 sadan pestsmitta ska smyga sig in i 

 var goda stad, der vi, Gudi lof! ej va- 

 rit vana vid annat an rena seder. 



Ja, ma saga det, kara fru, inte 

 annat an rena seder, och det a'r vac- 

 kert sa. Och det ha vi att tacka kara 

 frun for, och nagra andra hederliga 

 fruar, som aldrig talt nagot besmittadt. 

 Men at det der herrskapet skadar det 

 inte; det vore ratt om det kunde qva- 

 sa deras hogmod litet. Men det got 

 det inte, de ha ingen skam i 'sig; sa't- 

 ter inte bade modren och dottren na'- 

 san lika hogt? 



Na, hogmod kan man just inte 

 skylla dem for, och inte vet jag hvad 

 de skulle hogniodas ofver heller. Jag 

 tror ingen kan saga att jag Sr hogmo- 

 dig, jag en gang. 



(Fru Kriopps man hade varit rad- 

 man i den lilla staden, och en radman 

 var. enligt hennes ofvertygelse, det 

 yppersta, som Gud och samha'llet fram- 

 bringat, en vida nodvandigare och me- 

 ra valsignelserik Guds gafva, a'n dag- 

 ligt brod, ty, sade hon som jag 

 tycker ganska konseqvent ba'ttre 

 vara brodlos an radios). 



Na, skrek madam Plomgren, det 

 var val en forbannadt ann' sak med 

 kara frun, som har vett. Frun har 

 visst aldrig varit hogmodig, det ma 

 jag veta, Gud valsigna kara frun s& 

 visst! Men der bor mycket hogmod 

 innanfore, lita pa mina ord. fast ingen 

 kan marka det, det ar just knepet det. 

 (Saken var den, att det aldrig lyckats 

 madam Plomgren att innastla sig i 

 huset). 



Fadren, salig komministern, skulle 

 likva'l ha varit en hederlig man, har 

 jag hort sagas, fortfor fru Knopp. Och 



