oppnade det och sag glad pa under- 

 skviften, men det var ett ovanligt langt 

 bref, och ovanligt innehallsrikt matte 

 det afven ha varit, det kunde man 

 domma af de sinnesrorelser, som af- 

 speglade sig pa flickans ansigte under 

 lasningen. Det var forst forvaning, sedan 

 en besynnerlig, nastan glad oro. Lid- 

 man, som satt bredvid henne och gan- 

 ska val sag hennes rorelse, fiagade 

 om ban skulje fa del af brefvets inne- 

 hall, eller atminstone ifran hvem det 

 vore, men erholl till svar ett bestamdt, 

 ehuru vanligt nej. Men sin mor tog 

 Helena afsides, meddelade henne href- 

 vet, och- talade ifrigt, ocb, som det 

 tycktes, bedjande, med henne. Gum- 

 man skakade flera ganger pa hufvude- , 

 med ett uttryck af forvaning och na- 

 stan niissnoje, men nickade slutligen 

 vSnligt bif'allande. Mot Lidmau var 

 gumman lika stum, men Helena lof- 

 vade att han snart skulle fa veta hela 

 he'mlighcten och smekte honom dervid 

 sa hjertligt, att han andtligen skildes 

 ifran henne utan missnoje ofver hen- 

 nes forbehallsarnhet. Helena satte sig 

 genast att skrifva svar pa det mark- 

 vardiga href vet, och afsande det med 

 samma bud. 



Nu f<)ljde nagra besynnerliga dagar 

 for Helena. Hon kunde nastan ej met 

 som forr sitta stilla vid sitt arbete, el- 

 Icr i allmanhet halla sig siilla. Med 

 korta mellaustunder sprang hon upp, 

 och tittade ut, langs at gatan, och satte 

 sig ater miesnojd, na'r hon ej upptackt 

 hvad hon tyckies vanta. J\Jed sin mor 

 hade hon manga hemliga saintal, hem- 

 liga till och med for Rijdolf. 



Andtligen, en vacker dag, anlande 

 ett bud, som medforde en den aldra- 

 karaste sota lilla gosse, sakert blott 

 nagra veckor gammal. Det var visst 

 han, som var den viintande, till och 

 med efterlSngtade. Helena sprang f'ram 

 och tog den lilla gossen sa gladt i 

 sina armar, smekte honom och betrak- 

 tade honom sa noga; det var som om 

 hon velat atertinna nagra bekanta drag. 

 Troligen ville det ej ratt val lyckas, 

 ty hon skakade pa hufvudet, litet obe- 

 l,ten. Na na, om ej en lyckliginbill- 

 ningskraft hjelper till, torde det val i 

 allmanhet ej vara su liitt, attigenkiin- 



na foraldra-dragen hos ett. blott nagra 

 fa veckor gammalt barn. Men det 

 gjorde ingenting. Helena visste nog 

 a'nda hvad hon visste, och goseen blef 

 henne lika kar. 



Nar Rudolf vid sitt nasta besok fann 

 Helena sittande med ett litet barn pa 

 knaet. kan det ej nekas att han blef 

 litet forvanad. Att det bade samman- 

 hang med det hemlighetsfulla brefvet, 

 sa mycket fick han veta, men ej hvar- 

 ifran gossen kommit, eller hvem han 

 tillhorde, blott det fornyade loftet, att 

 han ratt snart, kanske redan om nagra 

 dagar, kanske forst om nagra veckor, 

 skulle fa veta alltsammans. Och der- 

 ined lat han sig noja. 



Men de aktningsvarda fruarna, hvil- 

 ka ansago sig ha fait uppdrag att vaka 

 ofver sedcrna i staden. hade naturligt- 

 vis ej rattighet att ta saken lika lugnt. 

 Sjelfva hiindelsen kunde ej bli nagon 

 hemlighet, isynnerhet som hvarken mor 

 eller dotter bemodade sig att halla den 

 hemlig, men som sa fa personer um- 

 gingos hos fru Ros, forhlef den dock 

 till en borjan omgifven af ett vist dun- 

 kel. En hade hort af den och den, 

 att ett barn verkligen inkommit i hnset, 

 och den hade hort det af en annan, 

 och sa vidare, sa att fru Kriopp fatt 

 iinderrattelsen kanske forst ur sjette 

 eller sjunde hand, oeh pa kopet med 

 det forargligt forsigtiga tillagget af den 

 sista: Det sags sa! 



Fru Ivnopp var likval ej den som 

 ansiig sig tillstandigt att lefva i oviss- 

 het om en sadan sak. Hon afsande 

 derfore sin fortrogna, madam Plom- 

 gren, och det var vid aterkomsten fran 

 (ienna beskickning, som vi sago dem 

 tillsammans vid burjan af berattelsen. 

 Madamen hade verkligen, som hon be- 

 vattade. funnit Helena sittande med den 

 lilla gossen pa knaet, och smekande 

 honom sa hjerUigi, att man nog kun- 

 nat anse det for moders-ka'rlek. Lik- 

 val stod den glada oskulden satydligt 

 skrifven i hennes ansigte, men se, sa- 

 dan slags skrift knnde madam Plom- 

 gren ej lasa. 



Men madam Plomgren har visst ej 

 behoft sa har lang tid for att hemta 

 sig; gumman brukar minsann inte f8r- 

 tOfva sig, niir hon ar stadd i en sain- 



