114 



man. Han hade borjat med att genom 

 fonstref betrakta den vackra flickan, 

 hnr hon bittida oeh sent salt vid sitt 

 arbete, syntes aldrig trott, sag alllid 

 vanlig och glad at. Snart kom la'ng- 

 tafc att na'rmare lara kanua hcnne, och 

 det var val ej omojligt; ban behiifde 

 ju blott anma'la sig lor att gora nagra 

 bestallningar, och det gjorde han. Han 

 var sa fullkomligt niijd med det forsta 

 arbetet,' alt .snart nya reqvifeitioner kom- 

 mo. Han prutade ej, och beromde 

 .mod sadan fin bet flickans arbete, att 

 baa snart blef modrens gunstling. Han 

 hade emedlertid blifvit allt mej fortjust 

 af flickans alskvardighet och glada 

 ranlighet. Men snart borjade gum man 

 iTiissta'nka, att nagou annan af'sigt lag 

 under de ta'ta besoken. Det vore lik- 

 vai ej ra'tt att kalla det misstanke, det 

 var tvartom en ganska glad tanke. 

 Hon hade ingen anledning att tro Ru- 

 dolf om andra an hederliga afsigter, 

 och hon kuo.de ej dolja for sig sjelf, 

 att det vore ett ganska onskvardt parti 

 for hennes fattiga, a'lskade dotter. Det 

 drojde ocksa ej lange innan Lidmau 

 formligen begarde Helenas hand, och 

 efter ej lang betanketid erholl han ett 

 ranligt ja. 



Var det karick a Helenas sida? Jag 

 vet ej om jag vagar nyttja denna be- 

 namniug. Visst ar det, att hou holl 

 ra'tt mycket af och varderade Rudolf, 

 i annat fall skulle hon visst aldrig haf- 

 va samtyckt; men kauske bar man (j 

 rattighet att kalla det ka'rlek, da nagot, 

 om an sa lilet, bi-intresse ingar i ka'ns- 

 lan. Och nekas kari det ej, att tan- 

 ken pa ett eget hern, pa utsigten att 

 ej bli oCverlemnad till nod och ela'n- 

 de, sedan handen trottnat och ogonen 

 blifvit forstorda genorn for traget ar- 

 bete, afven til! en liten del ingick deri, 

 och att boppet, att kunua bt-reda sin 

 mur en glad och sorgfri alderdom, ha- 

 de annu storre del i den gladje hon 

 ka'nde, vid tanken jia en forening med 

 Rudolf. 



Forlofningen blef ej formligen ekla- 

 terad det fanns sa .fa personer som 

 den kunde narmare inti-essera men 

 den bolls likva'l ej hemlig, och sa in- 

 trSffade ganska naturligt. att Rudolf 

 felef en daglig gast i buset. Jag 'hop- 



pas att ingen af mina la'sare ar nog 

 strung att klandra Helena for det, isyn- 

 nerhet som hennes mor alltid var na'r- 

 varande. Om en och annan matrOna 

 i den lilla staden fann det mindre pas- 

 sande, sii kom deras omdome ej en 

 gang for de tre intresserade personer- 

 nas oron, och de njoto saledes utan 

 forargelse sin still a lycka. 



Helena hade hela vintren igenom ar- 

 betat med aiinu mera gla'dtighet an 

 forr, men, om mojligt var, afven med 

 annu mera flit Troligen var det eu 

 foljd af den Ofverdrifna anstrangnin- 

 gen, da Lidman emat varen med be- 

 kyir.mer tyckte sig marka. att rosorna 

 pa hennes kinder borjat blekna. For- 

 gafves forsakrade Helena att hon vore 

 fullkomiigt frisk, bans ornnia oro ville 

 ej lata ofvertyga sig att hon ej vore 

 sjuk, eller atminstoue pa, vagen att 

 bli det. Han yrkade derfore eritraget, 

 att Helena vid den borjande sommaren 

 skulje ioretaga en brunnsresa. Sa snart 

 ta nken blef viiekt pa mojligheten af 

 nagon fara for hennes aiskade dotter, 

 blef modern lika ofvertygad om nod- 

 vandighcteu af en sadan resa, men en. 

 brunusresa kunde ej aflopa utan betyd- 

 liga kostnader. Den svarigheteu Mef 

 likva'l snart afhjelpt, da Lidman lor- 

 belioll sig, att de matte ofverlernna 

 den ornsorgcn at honom. och i det for- 

 ballande, bvari de stodo till hvarandra 

 oc!i da det var fraga om hennes dot- 

 ters helsa, trodde gumman sig ej biira 

 tveka att tacksamt antaga tillbudei. 

 Resau blef saledes beslutad oeh fore- 

 tagen. 



Antingen att sjelfva brunnskuien 

 verkligen var nodviindig for Helena, 

 eller att nagra veekors ledighet t'rau 

 det tragna arbetet. (jch vistandet i den 

 fria, glada naturen verkade valgorande 

 pa henne, visst ar det att hon aterkom 

 fran sin brunnsresa iinnu mer blom- 

 strande an fordom. Med fordubblad 

 munterhet satte hon sig alcr till sitt 

 arbete. Hennes brollop var ulsatt till 

 hostcn. hon skulle nu fa borja attar- 

 beta pa sin cgen utstyrsel, och det var 

 val anda det aldraroligaste. 



Sa satt Helena en dag, muntert sjun- 

 gande vid sitt arbete, da ett bref, adres- 

 seradt till henne, aflenmades. Helena 



