Ja, jag maste bekanna, attdennaun- 

 derbara varelse utofvade ett besynner- 

 ligt inflytande pa mig. -- Hans sorgs- 

 na uppsyn, bans milda rost, bans lugn, 

 en ob.eskriflig sympati i tankesatt, som 

 utvecklat sig emellan oss, innan ban 

 gaf mig sitt olycksaliga fortroende 

 och sed:in, slutligen. en oandlig forkar- 

 lek bos mig till allt ovanligt allt 

 detta gjorde, att jag, i min forvaning 

 b'fver sa manga obegripliga saker, ej 

 ett ogonblick tankte pa doden, som kan- 

 ske snart skulle traffa mig. 



nMiua herrar, sade min sekundant, 

 alla forestallningar aro saledes fb'rgaf- 

 ves . . .* 



"Forgafves ! upprepade Wolf. 



J veten, att en af er koinmer att 

 bega ett mord" ; sade Wolfs sekundant. 



Vi vet a detn upprepade Wolf. 



"Goren er da fardiga, mina herrar, 

 och matte Gud forlata em, sade den 

 gamle kaptenen med allvarlig rost. 



Wolfs sekundant matte ut fern steg. 

 , Min sekundant tog de pistoler, Wolf 

 medfort, och ville undersoka dem. 



Jag satter mig allvarsamt deremot 

 - min herre ropade jag, i det jag 

 hindrade honora . . . 



Wolf fattade min hand, tryckte den 

 hardt och sade: - "Godt, kapten - 

 nu bar jag allenast en bon attgoraer: 

 bar ni nog fortroende till min redlighet, 

 for att lata mig; valja anskont det 

 ar mina pistoler ?" 



Innan vara sekundanter fingo tid att 

 hindra det, hade jag fattat ,pistolerna 

 och rackte dem at Wolf. 'Han tog en. 



Jag tog den andra. 



Mitt hjerta klappade forfarligt. 



Ehuru Wolfs besynnerliga uppforande 

 kom mig pa den tanken, att hela den- 

 na duell kanske endast var ett narr- 

 aktigt in fall, ett ,elakt skamt, stallde 

 jag mig likval midtemot Wolf. 



Jag glommer aldrjg i hela min lefnad 

 hans lugna,' glada. och jag kan nastan 

 saga, lyckliga utseende. Han forde 

 sina finger genom sitt vackra svarta 

 har, och jutade ett ogonblick sin panna 

 i sin band, liksom for att bedja; der- 

 efter. upplyfte ban ogonen till himmelen, 

 det var i hans blick ett omisskannligt 

 uttryck af tacksageJse . . . derefter sag 



ban ned pa mig upplyfte pistolen 

 och sigtade. 



Jag sigtade afven mynningarne 

 af de begge pistolerna rorde nastan 

 hvarandra. 



"Aren j fardiga, mina herrar ?* ro- 

 pade sekundantema. 



Ja . . . 



Gud, forlat dem In sade pa en- 

 gelska den gamla tystlatna officern, i 

 det ban slog ihop handerna. 



Begge skotten lossades pa en gang. 



Jag var ett ogonblick forvirrad 

 af lagan och Wolfs skott och da 

 jag efter en sekunds forlopp sansade 

 mig, sag jag vara begge seknndanter 

 lutade ofver Wolf . . . som stodde sig 

 pa sin armboge . . . 



Min Gud, min Gud! ni ville det 

 sjelf ! . . . ropade jag i fortviflan: ty den 

 olycklige var belt blodig. Ni vet att 

 det icke var min skull . . . Forlat, min 

 van ... forlat . . . forlat ... 



"Jag ar den angripande, och jag ar 

 rattvist straffad. Jag forl&ter er min 

 dod", sade ban med svag rost ... Der- 

 efter bojde ban sig till mitt ora 

 Hans sista ord, som jag ensam horde, 

 voro dessa: ''Jag bade fb'resattmig 

 att do af er hand . . . tack! ... Pepa! 



Derefter dog ban. 



Min kula hade gatt igenom brostet 

 pa honom. 



Nu begrep jag, hvarfore Wolf velat 

 valja pistol ... 



Natnrvetenskapliga skizzer och 

 iiotiser. 



19. 

 Mgot om maiH'u. 



Det ar bekant att man anser m&- 

 nens ringfonniga berg for vulkankratrar. 

 Mot denna asigt invanda likval geolo- 

 gerne att vulkankratrarne pa den sa 

 betydligt storre jorden ej i minsta man 

 kunna mafa sig med manens, b var ken 

 hvad betra'flar deras . storlek, deras top- 

 pars spetsighet eller deras branta sidor. 

 Den skofctske astronomen L. Piatyi 

 Smith har vid ett foredrag infor Astro- 



