109 



Det gor jag icke; det ar nog att tor- 

 lata, om ni krossar huf'vudet pa mig . . . 

 ty pa det galenskapen skall vara full- 

 komlig, sa ar det val pa fern steg, och 

 pa lif och dod -- fonnodar jag? 



Ja visst . . . svarade den fbrdomda 

 Wolf, med sin veka qviunorost. 



Skola vi ha sekundanter? fragade 



jag - 



"Jag tar er granne till hoger i gar 

 middags", sade han. 



I Ear n i vapeu . . . Wolf? 



Ja, jag tar jnina pistoler saledes 

 ar det onodigt, att ni har med er 

 edra . . . i fall ni icke tviflar . . .?> 



Kapten!... sade jag, denna gangen 

 ganska allvarsamt. 



Forlat, min van; men var god och 

 sag at er sekundant, att det ar en lifs- 

 sak, som ej kan biliiggas.n 



Jag maste val det, ropade jag . . . 

 och nar skall den skona duellen ga for 

 sig? . , . Min van Wolf, ni maste lik- 

 val medgifva, att vi aro sa galna, eller 

 rattare, sa barnsliga, som tva kadetter, 

 hvilka nyss konimit fran marin-skolan; 

 nar^om jag far fraga? 



A, min Gud, om en timme ... lat 

 oss niotas vid ruinerna af det gamla 

 kastellet . . . 



Ma ske ! vid ruinerna *af gamla ka- 

 stellet, 



Er haud, sade Wolf. 



Se har. 



Ni ar val icke ond pa img?" fra- 

 gade han annu en gang. 



Det ar jag visst, och ganska mycket 

 an da. 



Han log, nickade vanligt at mig, och 

 vi atskildes. 



Min vim Wolf. 



Jag hade gatt ombord for att gora 

 upp min a affarer och skrifva nagra bref 

 jag trodde verkligen att jag dro'm- 

 de. En fregattchef af mina vanner 

 samtyckte med svarighet att bli miu 

 sekundant, da han fick veta villkoren for 

 denna mordande duell -^ fern steg, en 

 pistol laddad, den andra oladdad. 



Det som isynnerhet gjorde mig for- 

 tviilad, var min vardige sekundants 



skarpa forestiillningar mot hvad -ban 

 kallade min tjurskalliyhet. "Duhar 

 sokt affarn, sade han liksom en gang 

 pa Martinique. Du ar ocksa alltfor 

 retsam, min goda van . . . dot blir din 

 olycka . . . Det ar skada pa en sa ung 

 officer mod sa vackra fo'rhopr/ningar . . 

 , och tutti quanti. 



Jag sokte forgafves ofvertygahonom, 

 att jag icke var, den angripande 

 Han svarade: Man har sagt mig, att 

 kapten Wolf vanligtvis icke dricker an- 

 nat an vat ten han ar fromsint och 

 af ett molankoliskt lynne. Hum i all 

 verlden vill du da ofvertala mig att tro, 

 att h^n varit drncken och forolampat 

 dig forst . . . det ar .omojligt. 



Men hor da, i Herrans namn ! ropa- 

 de jag ... 



rSkont, skontn, svarade den halsstar- 

 rige, sok ilfven gral med mig, for att 

 bevisa, att du icke ar gralaktig . . . 



Detta kunde gora en galen, derfore 

 teg jag. Jag forseglade mina bref 



gaf min uppassare nagra befallningar 

 - begarde en skip, och styrde till det 



gamla kastellet med min sekundant. 



Da vi stego i land var Wolf der re- 

 dan fo'rut . . . han kom emot mig; han 

 var ej mera blek: hans kinder voro 

 fargade af en latt rodnad, hans har om- 

 sorgsfullt lockadt, hans ogon stralande 



jag har sallan sett en sa utmarkt 

 vacker karl. 



"Litet fortare, min langsammaherre, 

 sade han med en vanligt forebraende 

 ton ... 



Det ar besynnerligt, att jag, som un- 

 der vagen sokt att gora allt i verlden, 

 for att till denna fb'rfarliga strid bli 

 stamd, som man sager, anda ick lyc- 

 kades deri. -- Jag ducllerado utan vrc- 

 de, utan hat, utan illska, utan nagon 

 orsak, och eudast for hederus skull; 

 ty jag kande W^olf sa mycket. att jag 

 var Ofvertygad. det han, i fall jag ne- 

 kat, skulle pa det grymmaste skymfat 

 mig, for att tvinga mig att slass. 

 Saledes valde jag hellre att gora det, 

 nastan utan att veta hvarfore -- utan 

 att vilja honom nagot ondt ty det 

 ar visst, att jag, oaktadt hans brott, 

 icke k'unde hata honom. 



