108 



D<? glada sjalarne tankte ej mera 

 derpa. Man beslb't att ga i land, 

 och som jtfg i detsamma blef skild fran 

 "Wolf af en grupp, blef jag tvungen att 

 stiga i en skip, der ban ej var. Da 

 jag vid landningsstiillet ej traffade ho- 

 norn formodade 'jag, att ban stadnat 

 qvar ombord. 



4. 



Episod. 



Morgonen derpa, medan jag annu 

 lag, lemnade mig min uppassarer en 

 billjett af foljande innehall: 



Jag vdntar^ er pa vallen, midtemot 

 stormdstarnes palats; jag mdste nod- 

 vandigt traffa er, var derfor god och 

 infinn er. 



Wolf. 



Af hvem bar du fatt den bar? fra- 

 gade jag min nppassare. Af en en- 

 gelsk officer kapten! en lang, 

 vacker karl.n Godt, ga du forut 

 ombord. 



Jag kladde mig genast ocb skyndade 

 mig till vallen. Min van Wolf var der 

 redan. Han var nagot blek men 

 ban log ocb .bans ansigte hade till ocb. 

 med ett uttryck af omhet, som jag icke 

 blifvit varse dagen forut. 



Han kom emot mig och rackte mig 

 handen. Jag var saker, att ni skulle 

 komma, sade ban . . . sa mycket rak- 

 nade jag pa er artighet och pa verkan 

 af en sympati, som jagforr aldrigkant 

 for nagon, det bedyrar jag . . . 



Jag skakade hjertligt bans band ocb 

 fragade, bvari jag kunde vara honom 

 till tjenst. 



"Min basta van erne dan ni tilla- 

 ter mig att gifva er detta namn, sva- 

 rade ban, "jag maste be er tusen gan- 

 ger om ursakt, for det jag i gar tog 

 upp er tid, att beratta er en hogst obe- 

 baglig historia," 



Tro mig sade jag (och det var 

 sanrrt) jag tiiiikte min sjal ej 'mer der- 

 pa . . . det ar sakert, att maderan och 

 xeres-v^net g.jorde er litet romanesk, 

 min basta Wolf . . . Och ni ofverdref 

 litet. Tala ej mer derora ilnnu en 

 gang, jag bar glomt det. 



Nej, allt gick till, som jag berattat 

 for er - och ni ar den enda" till- 

 lade ban,' i det ban fastade pa mig 

 sina stora, bla, melankoliska ogon 

 ni ar den enda, som kanner detta fa- 

 tala afventyr." 



Och ni kan riikna pa min tystlaten- 

 Jiet. svarade jag falsk eller sann, 

 ar denna handelse for alltid forsankti 

 den djupaste glomska." 



"Det gar icke an", infoll ban, ralltid 

 med samma lena och valljudande rost.n 

 "Ni vet att jag prevenerade er i 

 gar; harefter kan denna bemligbet en- 

 dast a'gas af er eller af mig for 

 begge ar det omojligt.-' 



Ar detta ert allvar, min basta Wolf? 



"Mitt rena allvar." 



Det ar ett skamt. 



"Nej, min van . . .> 



Men det ar ju en galenskap . . . 



Nej, det ar icke nagon galenskap: 

 ni innehar en hemligket, som, om den 

 blir bekant, kan gora mig kiind for 

 bvad jag ar En mordare" 'till- 

 lade Wolf .smartsamt och da jag 

 sjelf, for bvilken den ar af sadan vigt, 

 ej kunnat bevara den . . . skulle ni da 

 gora det, for hvilken den ar likgil- 

 tia?.. Detta tvifvel skulle vara for- 



o 



fiirligt, saken maste afgoras, det kan 

 icke bli pa annat satt." 



Det ar nagot starkt men <da ni 

 sa vill, Wolf r- 



"Ja visst!" svarade ban, hvarpa ban 

 tryckte mina beggo bander med omhet r 

 och fortfor: var god och nftka mig ej 

 hvad jag begar, ni bringade mig i an- 

 nat fall till ett utbrott, som skulle tvin- 

 . ga er att gora mig till viljes; ni gor 

 det bellre af ett annat motif men 

 ni gor ju det, ar det icke sa?" 



Ma ske, vi maste da skjuta bvar- 

 andra for pannan efter det behagat 

 er, att meddela hiig ert helfvetiska af- 

 ventyr . . . Jag samtycker dertill men 

 ni maste atminstone medgifva, att det 

 ar obchagligt . . . -- sade jag med miss- 

 noje, utan att likval bli fullkomligt for- 

 argad. 



.'Jag finner det ganska val; men det 

 kan icke hjelpas . . . forlat mig . . . ftiin 

 van", sade Wolf. 



