102 



domlig glans, som ora ban varit i ung- 

 domens ar. 



Ned till mitt barn?" upprepade hon, 

 och det lag en fortviflans bon deri. 



^To'rs du folja m5g? sporde skep- 

 naden. Jag ar doden*. 



Och hon nickade jakande. Da var 

 det med ens, som om alia stjernorna 

 deruppe lyst med fullmaneus glans: 

 hon sag den brokiga fargprakten hos 

 blommorna pa grafven, och jordtacket 

 gaf mjukt och sakta efter, som ett 

 svafvande kliide. Hon sjonk, och skep- 

 naden breddo sin svarta kappa kring 

 henne; det Met natt, dodens natt. Hon 

 sjonk djupare, an grafspaden trangde 

 ned. Kyrkogarden lag som ett tak 

 bfver hennes fyufvud. 



Kappans veck gled tillbaka; hon satt 

 i on valdig sal, som utbredde sig stor 

 oth vanlig: dor var skymning rundt- 

 on -kring: men fraiafor sig och i samma 

 nu tatt till sitt hjerta holl hon sitt 

 bar . Det log mot henue i en skon- 

 het, storre an nagonsin forr: hon ut- 

 stotto ett gladjeskri, men det hordes 

 ej: ty tatt intill och derpa ater langt 

 borta och ater nara Ijod en svallande, 

 skon musik. Aldrig forr hade sa sa- 

 ligt stammande toner natt hennes ora: 

 de klingade pa andra sidan det natt- 

 svarta, tata forhange, som skiljde so- 

 len fran det stora evighetshusct. 



"Min snalla mamma, min egen mam- 

 ma!" horde hon sitt barn saga. Det 

 var den kanda, iilskade rosten; och 

 kyss foljde pa kyss i en oandlig lyck- 

 salighet. Och barnet pekade bort pa 

 det morka forhanget: 



Su. skont ar det ej uppe pa jorden. 

 Ser du, mamma. Ser du dem alle- 

 samman? Det ar lycksalighet!" 



Men modren sag intet, der barnet 

 pekade, intet, atom den svarta uatten. 

 Hon sag med jordiska ogon, sag icke 

 sa, som barnet, hvilket Gud kallat till 

 sig. Hon horde klangen, tonerna, men 

 hon fornain icke ordet, som hon bor- 

 de tro. 



"Nu kan jag fiyga, mamma", sade 

 barnet, "fiyga med alia de andra glada 

 barnen, strax in till Gud. Jag vill 

 det sa gerna: men nar du grater, som 

 du nu grater, kan jag icke komma 



ifran dig, och jag ville sa gerna; far 

 jag icke det? Du komiuer ju snai't 

 in till mig, sota mamma". 



"0, stanna, stannal" sade hon; nblott 

 ett ogonblick annul 



En enda gang till vill jag se pa dig, 

 kyssa dig, nalla dig fast i mina ar- 

 mar 



Och hon kysste och holl honom fast. 

 Da Ijod hennes namn derofvanifran ; 

 sa klagande kommo dessa ton^r. Hvad 

 var. det da? 



"llor du", sade barnet;" det ar pappa, 

 som ropar pa dig". 



Och ater efter nagra seknnder Ijodo 

 djupa suckar, som fran gratande barn. 



^Det ar mina systrar, sad^ barnet. 

 "Mamma, du bar val icke glomt dem ? 



Och hon ihagkom de qvarblefne; en 

 augest betog henne: hon sag framfor 

 sig, och der svafvade alltjemnt skep- 

 nader forbi. Hon trodde sig kanna 

 nagra; de svafvade genom dodens sal 

 mot det morka forhanget, och derfor- 

 svunno de. Kunde hon .kauhanda fa 

 se sin man, sina barn? Nej deras rop, 

 dcras suckar hordes annu uppifran; sa 

 nar hade hon alldeles glomt dem for 

 den dode. 



^Mamma, nu ringa himmelrikets kloc- 

 korn, sade barnet. Mamma, nu gar 

 solen upp. 



Och der strommado ett ofvervaldi- 

 gande ljus mot henne, barnet var borta, 

 och hon lyftes; det blef kallt kring 

 henue. Hon hot' upp sitt hufvud och 

 sag, att hon lag pa kyrkogarden, pa 

 sitt barns graf: men Gud hadeidrom- 

 inen blifvit ett stod for hennes fot, ett 

 ljus for hennes forstand, och hon bojde 

 sina knan och bad: nForlat mig, Herre 

 min Gud, att jag ville hindra en evig 

 sjal fran dess flygt, och att jag kunde 

 glonmia mina pligter rn,ot de lefvande 

 du har gaf mig!" 



Och vid dessa ord var det, som om 

 hennes hjerta blifvit lattadt. 



Da brot solen frara, en liten fogel 

 sjong ofver hennes hufvud, och kyrko- 

 klockorna ringde till ottesaug. Der 

 blef heligt rundtom henne, heligt som 

 i hennes hjerta; hon kande sin Gud, 

 kaude sina pligter, och langtansfullt 

 skyudade hon till heinmet. Hon bojde 



