101 



gatt kring det sjuka barnet, skott dot, 

 lyft och burit det: det var en del af 

 henne sjelf, det hade hon kant och 

 erfarit; hon kunde icko tilnka sig, att 

 det var db'dt, att det skulle laggas i 

 kista och gommas i grafven; Gud kundo 

 icke taga det barnet fran henne, mente 

 hon, och nar det likval skedde och 

 var visst, sado hon i sin sjuka smarta: 

 Gud bar icke vetat det! Han bar 

 hjertlosa tjenare bar pa jorden; de 

 hand! a, som dem lyster, och hora ej 

 en moders boner. 



Hon slappte i sin smarta Var Herre, 

 och da kommo morka tankar, db'dens 

 tankar, den eviga doden : att menni- 

 skan blef jord i jorden, och att allt 

 da var fotbi. Med sadana tankar hade 

 hon intet att/ halla sig fast vid, utan 

 sjonk i fortviflans bottenlosa djup; 

 der var intet, intet! 



Under do svaraste timmarne kunde 

 hon ej grata mer; hon 'tankte ej pa de 

 unga dottrar hon hade; mannens tarar 

 folio pa hennes panna, men hon sag 

 ej upp mot honom: hennes tauke var 

 hos det doda barnet: hela hennes lit' 

 bestod i att tillbakakalla hvart minne 

 af barnet, hvartenda af dess oskyl- 

 diga ord. 



Bcgrafningsdagen kom. Natten forut 

 hade hon icke sofvit, i morgonstunden 

 ofvervaldigades hon af trotthet och njot 

 nagon hvila; imedlertid bars kistan 

 boit i en afsides kammare, och der 

 slogs locket fast; hon skulle ej hora 

 hammarslagen. 



Da hon vaknade, stod upp och ville 

 se sitt barn, sade mannen i tarar: "Vi 

 ha slagit igen locket: det maste skc. 



Nar Gud ar hard mot mig, sade 

 hon, "hvarfor skulle da menniskor vara 

 battre?" och hon foil i grat. 



Kistan fordes till grafven : den trost- 

 losa modren satt hos siua unga dottrar. 

 Hon sag pa dem, utan att se dem: 

 hennes tankar hade ej mera med hem- 

 met att gora; hon ofverlemnade sig at 

 sorgen, och den kastade henne, som 

 hafvet kastar skeppet, som mistat ro- 

 der och styre. Salunda gick begraf- 

 ningsdagen forbi, och dagar foljde med 

 samma enformiga, tunga smarta. Med 

 vata ogon och bedrofvad blick sago de 



sorjando i hemmet pa henne; hon horde 

 icke deras trost. llvad kunde de val 

 ocksa saga? De voro for bedrofvade 

 deitill. 



Dot var, som om hon ej mer kande 

 till somnen, och hon ensam hade dock 

 varit hennes ba'sta van, styrkt krop^ 

 pen och framkallat ro i sjalen; de fingo 

 henne att la'gga sig i sangen, hon lag 

 ocksa stilla som en sofvande. En natt 

 lyddes mannen efter hennes andedragt 

 och trodde forvisst, att hon fann hvila 

 och lattnad; det var honom ett hopp, 

 ban hopknapi'te sina bander, bad till 

 Gud, lag sjelf derj a stilla, och da kom 

 somnen ofver honom; men hos henne 

 var ban icke: Snart sof ban sundt oeh 

 fast; ban ma'rkte ej, att hon stod upp, 

 kastade sina klader kring sig och tyst 

 lemuade huset for att kom ma dit hen- 

 nes tanke natt och dag langtade, till 

 grafven, som gomde hennes barn. Ilou 

 gick genoin husets tradgard ut pa mar- 

 ken, der stigen forde utur byu bort 

 till kyrkogarden. lr,gen sag henne., hon 

 sag ingen. 



Det var skont stjernklart, och luften 

 annu sa mild: det var blott i Septem- 

 ber. Hon kom in pa kyrkogarden bort 

 till den lilla grafven. Den var som en 

 enda bukett af blomster; do doftade, 

 hon satte sig ned, lutade sitt hufvud 

 met grafven, som skulle hon genom 

 "det tata joidlaget kunna se en liten 

 gosse, hvars leende hon sa lifligt ihag- 

 kom; det alskliga utlryckct i ogonen, 

 till och med pa sjukbadden, kunde ju 

 aldrig glommas! IJur talande hade ej 

 der bans blick varit, nar hon bojde 

 sig ofver honom ocli tog hans fina 

 hand, som ban sjelf cj formadde lyfta. 

 Som hori hade sut't vid hans sang, satt 

 hon nu vid hans graf: men hiir hade 

 tararna fritt lopp: lion griit sa bittert, 

 och de beta tararna folio pa grafven. 



Du vill ned till ditt barn*, sade en 

 ro'st strax bredvid. Den Ijo'd sa klar, 

 sa djup, den klang in i hennes hjeita. 

 Hon sag upp, ocb der stod bredvid 

 henne en man, hoTd i en stor fotsid 

 sorgmantel med hatta ned om hufvu- 

 det, hon sag under den hans ansigte; 

 det var striingt, men dock sa foitroendc- 

 vackande; hans cgon stialadc med ung- 



