4. 



NYTT 



1860. 



LORMGWAGAM 



UtkonmiiT iiiinst 4 ganger i nmnarton. Pi-iiuim;ri:tionspris for hela ai'giiujfeu 3 R:iir"Ti?mit~ 



c'.lcr 25 Sre i imliiacU'n. 



Nemesis. 



Novell. 



(Forts) 



II. 



En klar men kail vardag blickade ef- 

 termiddagssolen in genom de hoga fcin- 

 sterna pa ett praktigt vaxthus och lat 

 sina , stralar beliagligt spela pa den saf- 

 tiga gronskan och de brokiga blommorua. 

 Man trodde sig forsatt till en annan 

 verld, till en tropisk trakt, da man med 

 beundran skadade de sallsamma vaxterna, 

 hvilka liar utvecklat sig med en prakt 

 och en yppighet, som man forut aldrig 

 skadat. 



"Lyckliga de, pa hvilkas vink allt detta 

 uppstod och blomstrade, lyckliga de, som 

 alltid kunna vistas i detta paradis!" 

 sa skulle val manget stackars kortsynt 

 menniskobarn utropat, da man ju alltid 

 ar fardig att doma efter skenet och att 

 ofver ho'fvan uppskatta rikedomens varde, 

 utan att man betanker att bekymret 

 icke stadnar vid trdskeln till detta blom- 

 sterdoftande rum, och alltid foljer med; 

 ett skuldbelastadt hjertas oroliga slag 

 stillas icke af nagon jordisk prakt. 



En hviloplats var inrattad pa det vack- 

 raste stallet af drifhuset, der de grona, 

 hogstammiga krukvaxterna formerade bu- 

 skar och hvarest mot den morka bak- 

 grunden de lysande blommorna behagligt 

 aftecknade sig. Ett litet sallskap satt 

 vid det inbjudaude kaffebordet, der fran 

 den blandande. hvita damastduken anda 

 till den praktiga servicen af Sevreporslin 

 och den tunga silfverbrb'dkorgen, allt ta- 

 lade om egarens saval rikedom som smak. 

 De begge fullvuxna, en herre och en 

 dam, talade ftiga, men lyssnade istallet 

 till en liten, ovanligt vacker gosses alsk- 

 varda pladder oeh an sinnrika, an of- 

 vermodiga anmarkningar. Han kunde 

 vara omkring sex eller sju ar gammal, 

 men han var stor och stark; nans lilla 



bruna, friska ansigte, de af lycka stra- 

 lande 6'gonen och hans lifliga, lustiga at- 

 border vore en anblick som frojdade 

 hjertat. 



Den stolte mannens dystra drag klar- 

 nade, det ororliga uttrycket i hans an- 

 sigte mildrades, nar han betraktade det 

 vackra barnet och man sag pa honom 

 att hans lycka berodde af denna lilla 

 alskling. Da han nu sag gossen sa blom- 

 strande, da han sag dess fysiska och 

 andliga krafter liksom spritta af lefnads- 

 lust, da var det nastan med angslan som 

 fadren betraktade sin klenod; han var 

 ra'dd att fdrlora honom. 



Felix sprang omkring an har, an der, 

 for att betrakta an guldfiskarne, hvilka 

 simmade i dainmen, an de i solskenet 

 likt diamanter glittrande vattendropparna, 

 som af springbrunnen uppkastades ; sedan 

 skulle han gifva sin tant en blomma 

 eller ock kallades han till kaffebordet for 

 att med sin lilla hand lagga socker i fa- 

 drens kopp, da denne tryckte de srna- 

 natta fingrarne till sina lappar. Det lag 

 nagonting oandligt rorande i denna seen; 

 en vekhet bredde sig da dfver manneus 

 kalla, stolta drag. 



Plotsligt tycktes nagonting utanfor vaxt- 

 huset taga gossens hela uppmarksamhet 

 i ansprak ; han tittade uppmarksamt ut pa 

 gatan der en likprocession framskred. 

 Det var en skakande anblick. Den simpla 

 likvagnen fdljdes blott af en gammal 

 qvinna, hvilken fdrde vid handen en liten 

 flicka. Da processionen kommit tatt in- 

 vid huset, lutade sig flickan ned for att 

 upptaga nagonting fran marken. Felix's 

 skarpa ogon markte att det var en half- 

 vissnad blomma, som han sjelf i sitt df- 

 vermod kastat pa gatan. Med ett sprang 

 stod han vid bordet. 



" Gif mig blommor, men genast ! " ropade 

 han med haftighet, och da de andre, for 

 hvilka denna anhallan kom alltfdr brad- 

 stdrtande, icke dgonblickligt hdrsammade 



