100 



order att halla fartyget segelfardigt fol- 

 jande dagen, och gick i land att med- 

 dela Pepa denna nyhet Utan att ha 

 fat tat nagot beslut, hade jag alltid pi- 

 stol er pa mig. 



rjag seglar i morgon . . . Pepa . . . 

 kanhiinda se vi hvarandra aldrig mera, 

 sade jag. 



v 'Hvad! . . . {ar det sanning? . . . 

 seglar du . . . och det i morgon! ro- 

 pade hon med en gladje, som gjorde 

 mig ursinnig. 



uHan seglar i morgon! O min Gud, 

 hvad jag tackar dig! ropade hon, och 

 foil pa kna. 



nPepa! . . . ropade jag. 



Nu kastade hon sig hanryckt om min 

 hals, och holjde mig ined kyssar . . . 

 du seglar. . . . sade hon men du 

 seglar ej forr an i morgon . . . men 

 denna natt . . . denna natt tillhtir oss! 

 Den tillhor oss hel och hallen, denna 

 natt, som du evigt skall minnas. 

 Ack, ja! . . . efter den skall bli den 

 torsta och den enda: ja, da skall du ej 

 kunna gloinma din Pepa ... ej kunna 

 glomma henne, sade hon med ett barns 

 gladje och en passionerad qvinnas of- 

 verspannitfg. . .du skall ofverge henne, 

 medan du annu langtar efter henne . . . 

 och du skall langta efter henne tusende 

 gang.r mera, an du annars skuile gjort 

 . . . ty du vet icke, du kan aldrig Tor- 

 sta, hum mycket jag alskar dig. Men 

 ser- du . . . det ar sa, som jag alltid 

 forestallt mig karleken: aga en dag, en 

 enda dag uppfylld af den innerligaste, 

 den obeskrifl'gaste sallhet blott en 

 enda dag pa det den maste vara 

 den enda bland alia mina pfriga dagar 

 ty, ser du, om denna dag hade en 

 morgondag. da skuile den vara blek och 

 betaga honom all sin njutning och glans 

 . . . och betank da, att jag skall lefva 

 hela mitt lit' af denna enda dag . . . 

 ty om min aning ej bedrar mig, sa a- 

 t?rsor jag dig aldrig . . . och, om den 

 bedrar mig, sa erhaller du aldrig nagot 

 af mig i framtiden ! 



Annamma! sade jag till Wolf, er 

 Pepa var litet egen; men det oaktadt 

 hade jag gerna velat vara i ert stalle 

 . . . ni matte ha komraitrsjuq.de hi m* 

 . 



Sa langt, att jag var pat vagen att 

 fOrlora Torstandet; ocksa skyndade jag 

 getiast tillhaka ombord, for att gifva 

 mina sista befallningar for foljande mor- 

 gonen. 



"Klockan var cmkring tre pa efter- 

 middagen; jag tog en liten joll, som jag^ 

 ensam skotte, for att komma i land 

 utan vittnen; jag for annu en gang 

 langs at sidan pa Pepas fars skepp, 

 for att forvissa mig om, attkarantanen 

 ej skuile sluta fiirr an dagen derpa; 

 jag talte med den hederlige kaptenen, 

 han skickade med mig inanga o'lrnna 

 helsningar till sin dotter, jag vinkade 

 at honom med handen, och stallde min 

 kosa at den sidan af kusten, hvilken 

 lag narmast intill triidgarden, som horde 

 till Pepas boning . . . 



Aha! men ni talar ej om de fore- 

 braelser, ni bovde gora er, sade jag till 

 min van Wolf, de forebraelser, ni 

 horde gora er, da ni sag den beskedlige 

 mannen sa godtrogen, nar ni var pa 

 vSgen att forfura bans dotter . . . 



Har svarade min van med en ha'f- 

 t'ghet, som jag endast kunde tillskrifva 

 punschen: 



"Sag icke saker, som ni oj tanker, 

 och pa hvilka ni ej heller skuile tankt, 

 om ni varit i mitt stalle! 



(Forts.) 



Ba met i grafveo, 



af 

 Andersen. 



Der var sorg i huset, der var sorg i 

 hjertan: yngsta barnet, en fyraars goR- 

 s, enda son en, foraldrarnes gladje och 

 framtidshopp, var do'd. Val hade de 

 tva aid re dottrar: den aldsta skuile 

 just konfirmeras detta ar, valsignadt 

 snalla flicker bada tva: men det for- 

 lorade barnet ar alltid det karaste, och 

 detta var det yngsta och en son. Det 

 var en tung profnhig. 



Systrarna so'rjde, som unga hjertan 

 sorja, isynnerhet gripne af foraldrarnas 

 smiirta; fadren var djupt nedbCjd, men 

 anodren alldeles ofvervaldigad af den 



ra sorgen. Natt och dag hade hon 



