98 



blef efter hand mycket upprymd, och 

 jag fann hos honom tecken till denna 

 nordboernas concentrerade haftighet, 

 som ar sa olik soderlandningarnes ve- 

 ka och flygtiga liflighet. 



Punschen rykte annu, och det var 

 ett fasligt larm ombord ] a Genoa; man 

 stojade, disputerade, skrek, och theman 

 till denna stormiga ofverlaggning hand- 

 lade, sa mycket jag kau paminna inig, 

 om k&rleken och de uppoffringar, han 

 atundom fordrar. . . . 



Det var ganska nojsamt att hora ett 

 sadant amne afhandlas af ett tjog ut- 

 svafvande sjoman. som annars foga sys- 

 selsatta sig raed teorien af delta oinma 

 tidsfordrif: men som den vigt, man 

 faster vid en disput, alltid ar, i forhal- 

 lande till de kunskaper, man deri kan 

 utveckla, sa anforde man a omse sidor 

 omkliga skal - pro et contra med 

 en sardeles envishet. 



"BahS sade Wolf och satte ned gla- 

 set, sa att det krossades : ."de aro dum- 

 ma, de tala som den blinda om fargen 

 . . . Kom och gor med mig en tur 

 pa dack!" 



Riitt gerna. svarade jag . . ty hiir 

 ar en gruflig hetta. . , . 



Vi gingo upp; luften var tung och 

 qvalmig; flaggorna hangde upp och ned. 

 "Hor pa. sade min. van Wolf, i det 

 han fattade mig i armen och fastade 

 pa mig sina blixtrande ogon nvi for- 

 sta hvarandra sa val begge tva, att 

 jag maste beratta for er en historia, 

 som handt mig, men den skall vara 

 emellan oss, iorstar nin, tillade han med 

 en nastan vild blick: -^jag vill hanga, 

 om jag vet, hvarfore jag gor er detta 

 fortroende, om det ar punschen, eller 

 luften, eller mitt ode, eller djefvulen, 

 som tvingar mig dertill: men jag kan 

 icke lata bli att beratta, och likviil ar 

 jag ofvertygad, att ni, da ni hort mig, 

 skall anse mig som den foraktligaste 

 varelse men det ar mig likgiltigt: 

 jag sager an en gang, att jag ej kan 

 iata bli. . . .?> 



Det var i uttrycket af Wolfs ansigte, 

 i tonen af hans rost, en sadan karak- 

 ter af sanning, att jag fullkomligt be- 

 grep denna verkan af ruset, som drif- 

 vr os till obetanksamheter, en olyck- 



lig verkan, hvarofver man ajelf forargar 

 sig, som man fordommer, men som man 

 ej har styrka att 6fvervinna > om det 

 an galldc den vigtigaste hemlighet. 



Ocksa sade" jag forsigtigt till min 

 van: jag skulle hellre onska, att viinta 

 tills i morgon : vi aro da mera lugna, 

 ocL da . . . n Vid Gud ! jag vet nog, 

 att vi da aro mera lugna: men da ta- 

 lar jag ocksa icke om for er rain hi- 

 storia, och jag maste beratta er den. 

 . . . Likval, ser ni, kan det handa, att 

 jag i morgon kommer att angra, hvad 

 jag gjort under ruset: det kan handa, 

 att jag manar ut er pa lif och dod, 

 pji det min hemlighet matte bli bevarad 

 genom er dod, eller forlora sin bety- 

 delse genom min. . . . Jag vet alltfor 

 val, att ni skall saga, att det ar en 

 darskap, min van! men hvad vill ni 

 goraV nu ar det sa. 



Wolf visade sa mycken oppenhjertig- 

 het. att jag ej hade styrka att bli ond 

 pa honom, och annu mindre att undan- 

 draga mig ett fortroeude,, hvars resul- 

 tater lofvade sa mycket. . . . Jag be- 

 redde mig sale'des pa att hora; vi satte 

 oss, och sedan han vanligt tryckt min 

 hand, borjade han salunda: 



Herctttelsen. 



nFor ungefar tva ar sedan, sade Woj f 

 kommenderade jag under kriget en sk o- 

 nert i Medelhafvet, som var bestamd 

 att tid efter annan konvojera kopmans. 

 fartyg. Jag befann mig da for ankar 

 i Porto Venere, en liten italieusk hamu 

 mellan Genua och och Especia. 



Jag hade ett fullkomligt fortroende 

 till min lojtnant, och jag gick ofta i 

 land, ehuru staden Porto Venere var 

 forfiirligt trakig: men saken var, att 

 jag der gjort bekantskap med en ung 

 skonhet, hvars far var hamnkapten. 



njag vet icke ratt, hur hon kommit 

 till Italien, men hon var Peruvianska 

 och hette Pcpa. 



. ^Forestall dig, miu viiu - - aderton 

 ar -- en orangefargad hy - lappar 

 roda som korall mjellhvita tiiuder, 

 ett lif, som man kunde ta om med en 

 hand en fyllig barm, och hofter, 

 som en Andalusiska -- och sa o'gon 



