90 



stupade i slaget, och hvilka skiljda fran 

 sitt hemlands blomstrande dalar. salun- 

 da tira julon i den kulna Norden. 



Traditionen har fran den tiden afveu 

 bevarat foljande: , 



En Tysk riddare af adel bb'rd, hade 

 foralskat sig uti en svensk* adelsmans 

 do tter, den skona fro'ken Ingegerd, hvil- 

 ken lika varrat alskade honom tillbaka. 

 Jngegerds fader mirde stort hat till alia 

 tyskar, och ville derfor ej hafva ridda- 

 ren till mag, utan visade honom ined 

 harda ord och under uppmaning att al- 

 drig rnera aterkomma, fran sitt hem. 

 lliddaren red derifran, i sitt hjerta fast 

 besluten att hemligen bortfora Ingegerd 

 fran faderii, hvilken alskade henne hogre 

 an sitt eget lif. En morgon var hon 

 afven forsvunnen, och forgafves anstall- 

 des alia mojliga spaningar efter henne. 

 Da kom ett rykte i oinlopp att i Mos- 

 seberg sat,t en skon jungfru insparrad 

 af bergtrollen, hvilka sa strangt beva- 

 kade berget, att alia sora nalkades det- 

 samma, blefvo med hugg och slag drif- 

 na derifran af ett hiskeligt troll med 

 langa horn i pannan. Man kuiide om 

 natterna hora huru^den fangna jungfrun 

 uppstamde de sorgligaste sanger; men 

 om dagen var allt tyst. Det ofvan- 

 namnda trollet var ingen annan an den 

 tyska riddaren, hvilken hade enleverat 

 Ingegerd, och som till att borja med maste 

 gomma sig och henne i en berggrotta, 

 endast kand aif honom. Emedan den 

 svenske adelsmannens alia vannw och 

 tjenare krigstrofvade hela traktr-n bade 

 natt och dag for att soka efter Ingegerd, 

 sa vagade sig riddaren icke ut med hen- 

 ne: men utstyrde sig sjelf sasom ett 

 vidunderligt troll med bockhorn och 

 skinnpels, for att skramma bort den 

 vidskepliga mangden ifran berget. For 

 att gora fortrollningen mera trovard, 

 uppstamde Ingegerd alia thorsdags- och 

 sondagsnatter kl. 12, klagande sanger. 

 En natt smog riddaren i sin verkliga 

 rustning ut ur grottan och stallde ko- 

 san till adelsmannens gard. Inslappt 

 till denne forklarade han, huruledes han 

 med karlekens inre siareblick, hade upp- 

 tackt att den fangna jungfrun var in- 

 gen annan an adelsmannens dotter. och 

 fragade hvad beloning han finge om han 



slog ihjal bergtrollet och befriade jung- 

 frun. I sin stora gladje att mo'jligen 

 kunna aterfa dottren, lofvade adels- 

 niannen allt hvad riddaren ville begiira, 

 och denne fordrade Ingogerds band, 

 hvilket beviljades, sa vida riddaren kun- 

 de bevisa sig hafva dodat trollet. Nat- 

 ten derpa begaf sig riddaren jemte a- 

 delsmannen och en mang afdennesfolk 

 till berget: alia stallde sig under hemsk 

 vantan vid den sidan der man forme- 

 nade sig hafva sett trollet. Riddaren 

 stark bevapnad, forsvann underettklepp- 

 block Inkommen i halan der folket 

 ej sag honom, slagtade han en katt, 

 doppade pelsen i dess blod och nedso- 

 lade sig sjelf denned. Sedan upphafde 

 han ett forfarligt stridsrop och slog med 

 skoldeu mot klippvaggen. Derpa utkom 

 han med Ingegerd och trollets blodiga 

 pels som segertecken, och blef emotta- 

 gen med valdiga hurrarop och hogt lof- 

 ord for sin tapperhet. Sedan tillstallde 

 adelsmannen ett lysande, brollop, der 

 gladjen stod rhogt i taket"; men des- 

 forinnan blef bergtrollets horn och pels 

 brandt pa bal, sasom tillhorande djef- 

 vulens anhang och hedniska troll. 



Ingegerd och Riddaren lefde lyckliga; 

 men den forstnamnda gramde sig dock 

 alltjemt o'fver att hafva bedragit den 

 gamle fadren, och da konung Albrekt 

 en tid derefter under en resa i Wester- 

 gothland gastade pa adelsmannens gard, 

 omtalte Ingegerd hela tillstallningen for 

 konungen, bedjande honom yppa det 

 for fadern och soka blidka honom. 

 Konung Albrekt var en gladlynt herre, 

 road af muntra upptag, hvarfor han fann 

 hela saken mycket lustig. och stallde 

 snart allt tillriitta emellan fadren och 

 de unga. 



Den hala uti hvilken Ingegerds skall 

 varit gomd, kallas an i dag for troll- 

 halan. 



Gustaf Wasas kapp. Den ar af 

 kaneltrad, hvilket den tiden var en stor 

 dyrbarhet har. Kappen har varit rnyc- 

 ket nyttjad af konungen sjelf. 



En Ut af det jerngalhr, hvilket 

 Erik XIV med en glaslit affilade, 

 da han ^satt fangen pa Stockholm* 

 slott. Da angrens och smartans bittr-a 

 tarar, som den olyckliga Wasasonou 



