85 



solglas, ogonen blefvo totalt forbranda. 

 Den forra trolofvade var, som sagdt ar, 

 underskon, men Prinscssan Ambrosia 

 var bade ofver och med ett ord. lion 

 var sa sko'n att ingen jemforelse kunde 

 komma i fraga. Men ingen enda af 

 hofmannerna blef kar, do tord.es inte 

 for Kungen. Men Kungen sjolf han 

 blef alldeles orimligt kar, ban tordes 

 inte aunat for tuppen. 



1 ofvermattet af sin lycksalighet villo 

 Kungen stifta ett minne af den hcrrli- 

 ga dagen, ett minne som skulle gladja 

 och lyckliggora bans undersater intill 

 sednaste aldrar. Han befallde derfore 

 att Hans Maj:ts statue skulle uppresas. 

 under bilden af ett kront lejon, men 

 med II. Maj:ts hog>tegna anlete. Men 

 som det kongliga menageriet var pa dot 

 viset inrattadt. att den ena half ten var 

 utdo'd, ocb den ,-indra half ten annu ej 

 inforskrifven, och det saledes var nagon 

 brist pa lejon, sa anmodades vanligen 

 katten att sta modell. Arbetet lyckades 

 fortraffligt, det blef likval ej fardigt den 

 dagen. Nu skedde stor presentation. 

 Afven den fordna trolofvade blef pre- 

 sentcrad och antagen, hvarofver Kun- 

 gen och lion fagnade sig tillsammans, 

 Att om aftonen var stor bal, forstas af 

 sig sjelft, hvem hoppar ej i gladjen? 

 och Kungen, som var sa outsagligt ly-ck- 

 lig, hoppade alldeles fortvifladt. Men 

 hvarken katten eller tuppen dansade, 

 do an sago det under sin vardighet. 



12 Cap. 



Slot. 



Redan morgonen efter formata ingen 

 befallde Hans Maj:ts att afven en statue 

 af den unga Drottningen skulle uppre- 

 sas mf d paskrift: In medio virtus. 

 Drottningen, som ej forstod latin, van- 

 do sig till en af hofvets larde, for att 

 fa forklaring. Han ofversatte det sa: 

 Mattlig dygd ar bast. Gud vet om 

 dfversattningen var just sa riktig, men 

 drottningen lade den pa hjertat, sadan 

 den var. 



Att de lyckligaste dagar for kung 

 och folk nu borjade, behofver ej fiir- 

 sakras. Uppsteg nagon gang en tar i 

 drottningens oga, straxt var Hans Maj;t 



tillreds att aftorka den med mildahan- 

 der. Blef himmeln mulen och regnig, 

 straxt var Hennes Maj:t ute och tor- 

 kade. Det var den lyckligaste tid, 

 verlden annu sett. 



Katten bibeholl sig bestandigt i yn- 

 nest. Han var tillbjuden en minister- 

 plats, men mindre iiregirig an sin fo- 

 regangare, priris Zerbino, afslog ban 

 det. Han ville heist utan nagon be- 

 stamd befattning vistas omkring drott- 

 ningens person. Men da ban trodde 

 sig fiuna att de ofriga hofmanncn gjor- 

 de mine af att se honom ofver axeln, 

 och han tyckte att drottningen ej sjor- 

 de nog for att skydda bans anseende, 

 drog han sig belt och ballet tillbaka 

 till privatlifvet. Ofta sag man honom 

 med iidel resignation ligga i spiseln i 

 det kungliga koket. Der lag han lugn 

 med tillslutna o'gon, ty afven de for- 

 foljande demonerna tycktes ha lemnat 

 honom, sedan det stora verketvar full- 

 bordadt. Mangen gang siigo kockspoj- 

 karna med forvauing orediga men Jy- 

 sande bilder svafva forbi bans ogon- 

 lock. Det var de hoga minriena af det 

 bragdrika forflutna, men detbegrepoej 

 kockspojkarna, och det kan just ingen 

 sa mycket undra pa. Redan vid fu'r- 

 miilningen hade katten adelmodigt, sa- 

 som prinsessans hemgift, aterslviinkt den 

 ofantliga krigsgarden, som kungen skul- 

 le be^ala, sedan han likval afsatt en 

 betydlig summa, till areskank at sin 

 blifvande historiograf. 



Mot tuppen beholl kungen alltid ett 

 litet groll. Egentligen riidd var han 

 likval inte nu mera, ty han var be- 

 standigt omgifven af sin lifvakt. Men 

 da tuppen sokte riksharolds-tjensten, 

 som ban efter alia sakkunnigas omdo- 

 me var fullkomligt vuxen, sa fick ban 

 afslag, och afspisades med en lumpen 

 titel af hoftrumpetare. Det var otack- 

 samt af kungen. 



Slut. 



