75 



kan ej egentliga saga, att jag hoppades 



der gora lycka, men jag liingtade dit. 



Oxen gick dit ifran Skane, for att se 



det nya slagtarhuset. Det var iinda ett 



bestamdt andamal, ehuru bra enfaldigt. 



Jag hade intet andamal, men jag ville 



dit, och jag kom dit. Jag intradde i 



den stora staden. Jag var verkligen 



lite radd. Jag hade hort att resande 



borde vara behorigen documenterade. 



och jag hade verkligen uraktlatit att 



forse mig med nodiga documentor. Men 



pa den tiden var der atminstone myc- 



ket liberalt, ingen visitation, ej en gang 



en fraga efter pass. Jag formodar att 



auctoriteterna aro fysionomister och 



nagorlunda se hvad folk do ha for sig. 



Jag strok orakring gatorna, beundrande 



och fann mig road. Snart gjorde jag 



bekantskap med en yngling af min slagt. 



Kanske var han ej sa nara slagt, som 



han foregaf, men han sag att jag kom 



ifran landet. och trodde sig derfore kun- 



na leda mig. Det var en yngling af 



daliga seder och uselt uppforande, jag 



sag houom en tid derefter som riktig 



hamnbuse. Af honoin blef jag inford i 



elaka sallskap och skulle troligen snart 



ha blifvit totalt forderfvad, men en han- 



delse, som i borjan syntes olycklig, rad- 



dade mig. 



En dag hade en otrolig mangd men- 

 niskor samlat sig vid skeppsbron; det 

 var just den dageA da mamsell Jenny 

 Lind aterkom ifran sitt triumftag ge- 

 nom Europa. 



Tuppen. 



Forlat mig,, min basta bror ! Skulle 

 du inte nu hiindelsevis gora dig skyl- 

 dig till en liten anakronism? 



Katten. 

 Pa hvad satt da? 



Tuppen. 



Lat se, vi reste ifran Skorresta ar 

 1811. Vi ha sedan genomtagat en tju- 

 gu, tretti Konunga-riken, det ar sant, 

 men vi ha gatt som karlar, sa att jag 

 tror ej att vi nu kunna rakna mer an 

 1814, eller pa sin hojd 1815. Och jag 

 ar wfvertygad att mamsell Jenny Lind 

 for hvars talang jag for b'frigt har 



all mojlig aktning. ehuru hon ej sjun- 

 ger i mitt maner jag ar ofvertygad 

 att mamsell Lind ej annu kan vara fodd. 



Katten. 



Na det ar moljligt, da var det val 

 nagon annan hogtidlighet. Nog af, det 

 var en forfarlig folktrangsel. Nyfiken, 

 som man kallar det. eller rattare be- 

 nagen, som jag ar af naturen. att se 

 och beundra allt nytt och stort, gaf jag 

 mig in i triingseln. Men nu har na- 

 turen, som du kanske observerat, ej be- 

 gafvat mig med nagon utmarkt stor och 

 stark figur, jag blef derfore snart skuf- 

 fad hit och dit, och slutligen sa ilia 

 trampad, att jag lag afsvimmad. 



En barmhertlg man upptog mig, fo'r- 

 de mig hem till sig, och skotte mig med 

 omsorg. Lyckligtvis var ingen lem kros- 

 sad, jag blef derfore snart aterstalld. 

 Min gynnare var vaktmastare vid kongl. 

 operan. jag var saledes ater upptagen 

 i ett hederligt ehuru tarfligt hus. 



Snart trodde sig rain nya husbonde, 

 om jag sa skall kalla honom, hos mig 

 upptacka ej sa obetydliga anlag for kon- 

 sten sjelf var han naturligtvis stoi 

 kannare han tog mig derfore ofta 

 med sig upp pa theater-vinden, de aft- 

 nar, da spektakel gafs. Jag hade da, 

 medan min rost annu var ung och boj- 

 lig, kunnat lara mycket, men jag var 

 lattsinnig, och tankte foga pa framti- 

 den. Jag var mera road af nagon li- 

 ten fangst, som jag lyckades gora i vra- 

 arna af vinden. Ett och annat lamen- 

 tabile tror jag mig likval annu kunna 

 exeqvera ' forsvarligt. Men jag kom- 

 mer nu till den tidpunkt, som gjorde 

 epok i min inre menniskas historia. Har 

 du sett Gustaf Wasa. 



Tuppen. 



Nej, han lefde visst fore min tid. 



Katten. 

 Nej jag menar operan Gustaf Wasa. 



Tuppen. 



Jasa. Nej jag tycker inte om NV> 

 maus nmsik. 4i Jag horde salig klocka- 

 ren sjunga "Adla skugaor, votdade fa- 



d< ;", men den foil nr' ^ i s:ra!-.ea 



