intill doden, till sitt gemak, utan att 

 hafva setts af nagon. Pa af honom 

 gifven befallning greps Guiscardo, som 

 i sina rorelser hindrades genom sin 

 laderdragt, vid utgaendet ur lufthalet 

 foljande natt tying forsta somnens tid 

 af tva tjeuare och fordes i hemlighet 

 till Tancredi. Da denne fick so ho- 

 noin, sade ban, niistan rord till tarar: 

 Guiscardo, min viilvilja mot dig hade 

 ej fortjent den skymt' och skam, du nu 

 tillfbgat mig i hvad mig tillhor, sasora 

 jag i dag med niina egna ogon skadat." 

 Hvartill Guiscardo ej s-varade annat 

 an: "Karlekeu formar mycket mer, 

 an bade ni och jag. Tancredi be- 

 fall de derpa, att han i tysthet skulle 

 bevakas i nagon kammare derbredvid, 

 och sa skedde. 



Nar nu foljande dagen kom, gick 

 Tancredi, efter att inoin sig hatva of- 

 vervagt olika och flerehanda forglag, 

 efter maltiden, da Ghismonda ej annu 

 visste nagot harom, enligt sin vana till 

 sin dotters gemak. Da lat han kalla 

 henne, inneslot sig med hejnne och 

 borjade under tarar saga: "Ghismonda, 

 eftersom jag trott mig kanna din dygd 

 och arbarhet, skulle det aldrig kunnat 

 falla mig i sinnet, ehuruval det hade 

 blifvit mig sagdt, oin jag ej med egna 

 ogon sett det, att du varit i stand, jag 

 vill ej saga, att verkligen ofverlemna 

 dig at en man, som ej var din make, 

 men att ens tiinka pa nagot sadant. Att 

 nu likval sa varit, derofver skall jag imin- 

 net af det skedda alltid under den ringa 

 aterstod af mitt lif, som min alderdom 

 kan forunna mig, forblifva djupt bedrof- 

 vad. Gifve Gud,att du, eftersom du skulle 

 forma dig till sa stor vanara, atminstone 

 valt en man, som anstatt din egen adliga 

 bord! Men nu har du bland sa manga, 

 som vistas v^d mitt hof, utsett Guiscardo, 

 en yngling af allralagsta stand, upp- 

 fostrad i vart hus nastan af ren barni- 

 hertighet fran sin spadaste barndom 

 allt intill denna dag, hvarigenom du 

 forsatt mig i storsta sjalsangest, erne- 

 dan jog ej vet, hvad utvag jag med 

 dig skall taga. Om Guiscardo, hvil- 

 ken jag i natt, nar han utkom ur ha- 

 let, latit gripa och haller fangen, har 

 jag redan faitat mitt beslut; men med 



dig, det ma Gud veta, har jag ej sa. 

 A ena sidan drager mig den karlek, 

 jag 'alltid burit till dig mer, an riagon 

 fader till sin dotter, och pa den an- 

 dra min rattvisa, af din stora darskap 

 alstrade fortrytelse. Den forra vill, 

 att jag skall fb'rlata dig, och den se- 

 nare fordrar, att jag mot min natur 

 skall valdsarnt forfara mot dig. Men 

 forran jag fattar mitt andtliga beslut, 

 astundar jag hora, hvad du kan saga 

 till detta." Och efter dessa ord sankte 

 han sitt anlete och grat sa hogljudt, 

 som ett hardt agadt barn. 



Nar Ghismonda horde sin faders ord 

 .och deraf insag, ej blott att hennes 

 hemliga karlek vore upptackt, utan 

 afven att Guiscardo blifvit tillfanga- 

 tagen, kande hon en onamnbar smarta 

 och var flera ganger nara att visa den 

 med klagoskri och tarar, som qvin- 

 norna mest gora. Men hennes stolta 

 sjal ofvervann denna fornedrande svag- 

 het, och hon beholl med beundransvard 

 styrka sitt anlete oforandradt, men 

 beslot inom sig, emedan hon tankte, 

 det hennes Guiscardo redan vore dod, 

 att hellre ej langre stadna i lifvet an 

 bonfalla for sig. Derfore svarade hon, 

 ej som en bedrb'fvad eller for sitt fel 

 bestraffad, utan som en obekymrad och 

 beslutsam qvinna, med torra ogon och 

 oppet, ej i nagot drag forvirradt an- 

 lete, sin "fader salunda: nTancredi, 

 jag ar ej bojd hvarken for att fo'r- 

 neka eller att afbedja nagot, emedan 

 det ena ej skulle gagna' mig, och det 

 andra ej far gora det. Och dessutom 

 amnar jag for ingen del till min for- 

 del beveka din mildhet oiler din kar- 

 lek; utan vill, i det jag bekanner san- 

 ningen, tillika forst och frainst med 

 grundade skal fo'rsvara mitt rykte och 

 sedan genom de kraftigaste gerningar 

 adagalagga min sjals upphojda tanke 

 satt. Det ar sannt, att jag alskat 

 alskar Guiscardo och skall, sa 

 jag lefver, hvilket ej lar blifva la 

 alska honom och vilL, om man alskar 

 efter doden, ,ej atervanda att gora detj 

 men hartill har ej sa mycket min svag- 

 het sasom qvinna, som din ringa om- 

 sorg att bortgifta mig och hans eget 

 varde forledt mig. Det borde 



