NYTT 



1860. 



Utkommer minst 4 ganger i manaden. Prenumerationspris f6r hela argangen 2 B:dr R:mt - 



oiler 25 Ore i manaden. 



Fortalet. 



af A. M. Fahlcrantz. 



i 

 (Forts, ocli slut fr. foreg. N:r.) 



Jasa, var ban ocksa radrnan? 

 Na, da var det skada pa karl, atthan 

 skulle do sa snart. Han hade kunnat 

 rada frun att lata bli, att springa sta- 

 den omkring med dumt sqvaller och 

 stalla till forargelse. Det hade varit 

 hans basta rad. Som jag sagt, de 

 tyckte om hvarandrai Det var dumt; 

 han , ar bara lojtnant, och han borde 

 inte ha ta'nkt pa att tycka om nagon, 

 innan han atminstone hade kompani, 

 sa gjorde jag. Men han tyckte val, 

 att han kunde hjelpa sig utan kom- 

 pani, eller troligast ta'nkte han ingen- 

 ting. Emellertid gick <det som det gick, 

 och hur det kunde ga sa, det kan inte ' 

 frun forsta, kan jag va'l foresta'lla mig, 

 men jag forstar det nog. 



Men DU ha'nde det sig inte battre, 

 an att pojken, son min, var bortkom- 

 menderad, och jag med bortrest, na'r 

 flickan uppjackte hur det stod till med 

 henne. Da ma tro det blef jammer 

 och elande af, jag har nog fatt hora 

 talas om det sedan. Till hustru min 

 fortrodde hon sig genast, bdde hvad 

 pojken och hon hade kommit ofverens 

 om, och hur rasande det nu var till- 

 stalldt. Na, det var nu ra'tt och bra 

 gjordt af henne, men inte var det just 

 nagon gladjepost f6r hustru min. Gum- 

 man ar bra strang i sadana der saker. 

 och det kan jag inte forUinka henne 

 for. Men som det inte mer kunde hjel- 

 pas. blef nu storsta bekymret, hur det 

 skulle kunna cacheras sa lange, det 

 var va'l fin da kanske det vigtigaste. 

 Da fortrodde fliekan hustru min, att 

 har i staden bodde en prestenka, fru 



Ros, tillika med sin dotter, Emilies 

 basta van; en utmarkt god och heder- 

 lig flicka hor va'l pa, kara fru! 

 en utma'rkt god och hedeiiig flick i, 

 och att om hon kunde forma dem, |att 

 pa en tid emottaga hennes barn, till 

 dess de vagat yppa saken for mig, och 

 fatt den pa basta vis rangerad mej 

 va di rasande ra'dda for, och det hade 

 de ska"! till. De hade forgatt sig, och 

 de visste nog, atfc jag ej anser sadana 

 felsteg for lappri. Men sedan det nu 

 en gang skett, har man ju intet annat 

 att gora, an att reparera saken pa det 

 enda satt, som det nu later sig gora. 

 Na, hvar var det jag slutade? Jo, 

 om hon kunde forma dem att emotta- 

 ga barnet, sa skulle hon vara saker, 

 'bade om den ommaste omvardnad om 

 sitt barn, och den fullkomligaste tyst- 

 latenhet. Och det ar den flickan, som 

 frun fortalat kring hela stan och de 

 narmaste soeknarna, och hela la'net r om 

 frun hunnit sa langt, till tack for hvad 

 hon gjort for fruns dotter. Fy tusan! 

 Men jag skall ge henne uppra'ttelse jag, 

 jag gor som jag har sagt, jag tar 

 pojken pa armen och staller mig midt 

 pa torget, och skriker ut hur det for- 

 haller sig, och att staden inte ar vard 

 att hysa en sadan flicka, som mamsell 

 Ros. Ja, det gor jag, och sedan skall 

 det roa mig att se pa. hur sqvaller- 

 ka'rngarna stota sina langa nesnr ihop. 

 Fru Knopp svarade intet, blott genom 

 nagra ryckningar och nagra foi-nyade 

 utrop, att hon skulle do^. gaf hoa 

 tillkanna att hon lefde. Och majorn 

 fortfor: 



Na.' men pojken var inte fodd 

 annu! Det gick likva'l for sig, flickan 

 fick under nagon forevandning gora 

 on- liten resa, och allt gick lyckligt. och 

 bra, utaa att nagon i hemtrakten M<i 



