130 



nagon aning om saken. Na'r jag kom 

 hem, fann jag allt i sitt gamla skick, 

 utom det att jag tyckte att fruntim- 

 merna sago mycket forla'gna och oroli- 

 ga ut, och hade fasligt mycket att hvi- 

 ska' vid hvarandra. Na, jag ar inte 

 mycke nyfiken; ar det nagonting som 

 angar mig, sa far. jag val veta det, 

 tankte jag, i annat fall ma" de gerna 

 behalla det for sig sjelfva. Men jag 

 fick.^ ingen ting veta forran pojken, min 

 pojke nemligen, kom hem, da kom be- 

 ta" nnelsen fram. Han skulle ta emot 

 forsta stormen, som de vantade; sa 

 hade de afgjort, na det var val ocksa 

 ingen narmare till det. Ja, jag skur- 

 pensade opp pojken duktigt, det forstas. 

 Flickan ^iade jag inte hjerta att saga 

 ett hardt ord at, hon sag sa angerfull 

 och gudsnadlig ut, att jag hade gora 

 nog att trosta henne. Nu yrkar hustru 

 min bara pa, att de snart fa gifta sig, 

 da blir allt bra igen, menar hon. Na, 

 jag onskar ju detsamraa, och inte lar 

 det vara dem emot heller 



Ja, skrek fru Knopp, hon ma 

 ocksa inte visa sig for mitt ansigte, 

 forran hon ar en a'rlig hustru igen. 



Dumheter! arlig hustru! satans 

 dumheter! Saledes, om ban nu vore 

 nog gemen, att inte. mer fruga efter 

 henne, skulle flick,ans fel bli storre for 

 det, att han vore en skurk? och skulle 

 hon aldrig mer fa visa sig for sin mors 

 ansigte? Frun matte vara mej en 

 kurios menriiska. Men nu skall det 

 bli giftermal af, och mig skickade de 

 hit, for att pa forsigtigt vis bereda 

 frun pa handelsen, sa att frun inte 

 skulle bli for mycket skra'md. Och 

 det har e jag nu gjort, det biisfa jag for- 

 statt. At de unga tu arrenderar jag 

 tills vidare en egendom, alldeles i 

 grannskapet af mitt bosialle. Jag vill 

 ha dem na'ra, jag tycker om. flickan, 

 och hon kan dessutom annu 'vara till 

 nytta for mina egna flicker. Frun, det 

 finner jag val, som bar sin lilla gard 

 och alia sina gamla va'nner ha'r. frun 

 stannar naturligtvis heist qvar, och det 

 undrar jag inte pa, det gillar jog full- 

 komligt. Dessutom, orn frun flj'ttade 

 till sin dotter, sa skulle det nastan se 

 ut, som om frun.gillade hennes upj)- 

 foragde, och sa alldeles onapst bor 



hon' iinda inte slippa. Nej, jag finner 

 fruns beslut, att stanna qvar ha'r, gan- 

 ska klokt. 



Nu.hade vtil fru Knopp ej med det 

 minsta ord vidrort ett sadant beslut. 

 och likasa litet tankt derpa, men ma- 

 joren fann det a'nda ej ola'mpligt, att 

 ge henne en vink om hvad han fann 

 ganska klokt. Jag skulle knappt ha 

 trott herr majoren om att vara sa fin, 

 men noden tvingar menniskan att an- 

 stranga sig, och majoren skulle sakert 

 ha ansett- for det varsta syndstrafF, att 

 fa fru Knopp i sitt grannskap. Ocksa 

 tyckte han sig nu ha full gjort sitt upp- 

 d.rag full kom ligt val och att han ej 

 hade vidare bar att gora. Han tog 

 derfore afsked, sa artigt han i hast for- 

 madde det, skuddade stoftet af sina 

 fotter, och_ gick att uppsoka Helena 

 och sin lilla sonson. 



Vid sammantradena i fruarnas histo- 

 riska vexel-undervisnings-anstalt hade 

 det alitid varit en triumffOr fru Knopp, 

 att vara den forsta, som hade en vig- 

 tig nyhet 'att beratta; men den har 

 gangen efterlangtade hon ej denna tri- 

 umf. Hur skulle hon nu mota systrar- 

 na? Hon, som med den bestamdaste 

 sakerhet utbasunat Helenas skam, skul- 

 le ej allenast bli befunnen med ett 

 misstag det vore ilia nog det ; 

 utan afvcn se skammen aterfalla pa, 

 henues egen dotter! Och att systrar- 

 nas ka'nsla vid upptackten ej just skulle 

 b!i rent medlidande vid hennes smarta, 

 derom var hon ofvertygad. Hon gick 

 till sig sjelf, som menniskaja alitid bor 

 gora. 



Att ens tills vidare dolja saken var 

 ingen mojlighet, hon var saker att ma- 

 joreii i det narmaste skulle uppfylla 

 sin hotelse. Det var en bitter kalk 

 att tomma. Men mark hur en rnild 

 forsyn a'nda vanligen later en droppa 

 falla i malortsdrycken. Den triumfen 

 kunde de valvilliga vaninuorna ej be- 

 taga henne, att, till deras harm en dag, 

 och det ratt snart, fa saga: Min dotter, 

 hennes nad. 



Helena satt pa en pall och sjong for 

 sin lilla a'skling, som hon holl pa kna- 

 et, och som redan kunde tacksamt le 

 emot henne da. intrndde mnjoren. 

 Han stcd en stund reh l.-etrakiacie den 



