133 



dar forr eller sednare g6r ingenting. 

 Jag tycker om pojken, och jag tar ho- 

 norn med mig. Nu halla de i alia fall 

 pa dor hemma med Ijsning och* brak 

 forsta lysningen sktdde samma dag, 

 som jag reste hemifian och vi ha 

 saledes brollopp om nagra dagar. Om 

 de sa finna for godt, sa gar det ju aa 

 att stoppa -undan pojken i nag on vra, 

 tills det a'r forbi. Men Emilie ar mor 

 anda, ch en langtande mor, det bar 

 jag hort ocli sett under de -bar dagar- 

 na, och gla'djen alt aterse gossen skall 

 visst Ofveivaga den der lilla barnsliga 

 fruktan. 



Men,- infoll fru Ros, huri Herrans 

 namn skulle herr majorenMa sigutpa 

 vagen meo^ det lilla barnet? 



Det tanker jag att min lilla ros 

 bar skulle sorja for. svarade majoren. 

 Tank pa hvad detskall bli forenglad- 

 je for Emilie, att fa se sin gosse; 

 och se honom i famnen pa sin lilla 

 vice mamma, och sjelf fa tacka henne. 

 Pigan ta vi med, sa att du ej behofver 

 ha alltfor mycket besva'r med ungen 

 pa resan. Nar vi val komrnit fram, 

 blir du val aflost, kan jag fb'rmoda. 

 Vi fa alia val rum i vagnen, och i 

 morgon bittida fara vi a'f, och i ofver- 

 morgon afton aro vi framme, och jag 

 skall bli sforligen prisad, for det jag 

 formatt dig att folja med. 



Forslaget forefoll vSl mor och dotter 

 oformodadt, men snart ej a,lldelesoverk- 

 stallbart, och om en liten stund var 

 det beslutet; det forslas att fSstman- 

 nens bifall afven begardes och erliolls. 



Qch foljande morgonen satte de sig 

 upp i vagnen, och' majoren la't med 

 flit kora Jangsamt igenom staden, for 

 att. lemna alia de ogon. som tittade 

 bakom gardmevna, tillracklig tid att 

 se hur han satt der, med Helena vid 

 sin bogra sida, i den vaokra vagnen. 

 Och hur gladt de blefvo emottagna 

 vid framkomsten, det skulle jag 

 vilja beskrifva, om jag kuude. 



Och fru Knopp kom med till bro'l- 

 loppet, det forstas, majoren hade myc- 

 ket artigt skiekat for att hemta henne. 

 Ooh hon gaf med mycken hogtidlighet 

 Emilie sin forlatelse, samt skickade sig 

 i allo sa, att hvilken radman som heist 

 skulle ha haft heder af henne. 



Och Helena kla'dde den verkligen 

 vackra bruden, och hade isynnerhefc 

 mycket beslyr med harkladseln, for 

 att ingen tonihet matte kunna upptac- 

 kas pu det stalle, der krouan hade 

 bordt sitta. 



Och den lilla nykomua verldsborga- 

 ren blef ej undanstoppad i en vra, han 

 fick vara inne med, ehuru de bada 

 gamla fruarna viil ville invanda nagot 

 deremot. Oeh han. uppforde sig hogst 

 ogeneradt, och de tyckres ej det rnin- 

 ,sta bry sig oin, att han egentligen ej 

 hade bordt vara der. 



Och nar fru Knopp kom hem till- 

 baka, aflat .hon till vaninporna, med 

 nedlatande mine, en vanlig helsning 

 ifran sin dotter, hennes nddj och der- 

 vid rynkades mangen nasa. 



Och nar Helena kom hem, samla- 

 des fruarna omkring henne, och lyck- 

 onskade henne, att det orimligaryktet 

 blifvit sa fullkomligt vederlagdt, ett 

 rykte, som de visst aldrig trott. Tvart- 

 om hade de na'stan alia forutsett, att 

 det skulle sa ga med -mamsell Knopp, 

 just derfore att hon, Gudbevars. skulle 

 ha en mycket finare uppfostran, an de 

 hade rad att besta sina dottrar. 



Om hosten stod Helenas brollop. 

 Hon var ra'tt tack, den tinga, blyg- 

 samma bruden. Ocksa hade hon ar- 

 betat ratt flitigt, for att kunna pryda 

 sig pa sin hedersdag, hon ville sa ger- 

 na vara vaeker for sin Rudolf. Och 

 ingen tviflade nu att hon Jitide rattig- 

 het att bara kronen. Hennes vackra 

 halskedja var en present af majoren. 



Till staderis fruars heder bor jag 

 namna, att madam Plomgren ej for- 

 lOrade det minsta af deras fortroende, 

 derfore att hon denna enda gang latit 

 forleda sig till ett misstag, da sanno- 

 likheten, efter deras formenande, var 

 sa pataglig. LikvSl hade hon allt 

 fram gent skal att klaga ofver hogmod, 

 ty hos Helena fiek hon aldrig tilltva- 

 de. Lidman sjelf hade temligen omildt 

 forklarat henne det. 



Slut. 



