26 



honom, klattrade han upp pa en bank 

 och slet haftigt af vaxterna hvad lum 

 kom at. 



"Felix! For Guds skull hall!,, ropade 

 tanten, da han afbrutit den skdnaste ca- 

 melian, hvilken varit vaxthusets prydnad; 

 men i sin ifver horde gossen ej pa henne. 

 Hastigare an som fordrats att beratta 

 det hade han fatt ett fang dyrbara blom- 

 mor och som en blixt skyndade han nu 

 ut pa gatan. Luften var isande kail i 

 jemfdrelse med varmen derinne, sa att 

 en rysning skakade hans lemmar, men 

 Felix aktade det icke; han fortsatte sin 

 vag och hade snart uppnatt liktaget. 



"Der har du vackra, friska blommor, 

 lilla flicka; kasta bort de der fula och 

 vissnade ! ropade han med vanlig rdst, 

 i det han kastade sitt dyrbara fdr- 

 rad i flickans utbredda fdrklade, samt 

 1'ortfor hastigt: "Jag heter Felix och 

 bor derborta i det vackra huset. Kom 

 bara till mig, lilla flicka, niir du vill 

 ha' blommor!" Dervid sag gossen 

 med sina klara b'gon sa vanligt upp till 

 Elisabeth, (ty det var hon), att ett skim- 

 mer af gladje kom hennes bleka ansigte 

 att rodna och hennes fdrgratna ogon ly- 

 ste af tacksamhet. 



Hon lutade sig ned, hon raaste kyssa 

 det englaskdna barnet och sedan hviskade 

 hon: "Jag tackar dig hjertligt, gode Fe- 

 lix, och min mamma, som ar i himlen, 

 skall ocksa tacka dig for att du genom 

 din godhet latit mig pryda hennes graf 

 med sa vackra blommor!'' 



Annu ett ogonblick stodo de hand i 

 hand och samma solstrale kysste varmt 

 armodets barn och lyckans son der- 

 efter drog den gamla, dfver drojsmalet 

 redan otaliga qvinnan flickan med sig, 

 och Felix skyndade tillbaka till vaxthu- 

 set fdrbi tanten, som forskrackt hade 

 skyndat efter honom med en tjock rock, 

 men han brydde sig ej om att begagna den. 



Fadren hade beskadat upptradet, och 

 hans hjerta hade blifvit beklamdt, emedan 

 han tyckte att liksom en dyster skugga af 

 sorgetaget blifvit kastad ofver gossens 

 lefnadsbana. Da det frammande barnet 

 bojde sig ned och de svarta banden, 

 hvarmed hennes har var infliitadt, berdrde 

 gossen, da tyckte fadren, att liksom ett 

 sorgedok svafvade ofver Felix's lockiga 

 hufvud. Men fb'rargad ofver sin angslan 

 Jtade han undertryckt den dystra aningen. 



Nu sag han med allvarsam min pa 

 den odelaggelse, som barnet i sin haftig- 

 het gjort bland de herrliga blommorna. 

 Isynrerhet misshagade honom fdrlusten 

 af den sallsynta camelian. Det oaktadt 

 erhdll gossen ingen fdrebraelse; huru skulle 

 han haft mod att tillrattavisa sin alsk- 

 ling? Men just derma allvarsamma tyst- 

 nad talade mera till Felix's sjal an tan- 

 tens alia (orebraelser fdrmatt; han hade 

 svarat henne sasom ett bortskamdt barn 

 plagar svara, men nu kande han bitter 

 anger ofver att han gjort oratt. 



Langsamt steg han upp pa en stol, och 

 i det han slog armarne ornkring fadern 

 samt bedjande sag pa honom, sade han 

 med ljuf rost: 



"Var ej ond vidare, pappa! jag skall 

 sakert icke gora sa mera! Men om du 

 sett med hvilken omsorg den lilla flickan 

 tog upp den vissnade bloraman, skulle 

 iifven du gifvit henne friska blommor, 

 och da J ej tycktes hastigt nog bevilja 

 min bon, ryckte jag till mig blommorna. 

 Ack, pappa, du skulle blott hafva sett 

 huru gladt den stackars flickans ogon 

 lyste; de voro sa bla, sa bla!" Felix 

 silg sig omkring for att finna en blomma, 

 hvars fa'rg kunde var a att j em for a med 

 dessa ogon, men fdrgafves -- "sa bla, 

 att jag aldrig sett sadane forut," fortfor 

 han. "Pappa, om du sett den lilla flic- 

 kans gladje och tacksamhet, skulle du 

 icke mera vai'a ond, du so'ta, goda pappa!" 



Pa detta salt smektes fadern med o'm- 

 ma ord ; freden var snart sluten ; ty hvad 

 var for denne man alia verldens blom- 

 mor mot ett lyckligt leende af det af- 

 gudade barnet. I djupet af sin sjal kande 

 han nu gladje och stolthet ofver handel- 

 sen. Huru gerna skulle han ej annu en 

 gang offrat den sallsynta bloruman, for 

 att iiunu en gang se den varma hjei'te- 

 godhet som adagalades af Felix's gerning. 



Hos detta bam forenade sig allt det 

 han annu hoppades af Hi vet; det fanns 

 ingen egen lycka for honom; blott med 

 sitt barns ogon betraktade han verlden. 

 For sonens skull arbetade han, for att 

 med sin rikedom gora Hfvet behagligt 

 for honom; genom barnet hade den stolte 

 manncn bUfvit mildare och battre, icke 

 blott Felix utan afven andra fingo er- 

 fara hans godhet och valgdi'enhet ; sa 

 att verlden hdgaktade honom for det 

 myckna goda han verkade. Ingen lem- 



