27 



nade han ohulpen, och likval var hans 

 lif icke fridi'ullt. Man sade atthansdrjde 

 sin unga, skdna maka, som han mistat i 

 det frammande landet, Men detta var 

 icke orsaken till bans dysterhet. Han 

 hade viirderat modren till sin son, men 

 alskat hade han blott en qvinna pa jor- 

 den. Fran det fd'rflutna trangde sig ot'ta 

 ett minne pa honom, som fd'rdystrade hans 

 eljest sa lysande lefnadsvag; icke ens 

 hans alskade barns niirvaro fdrmadde fdr- 

 jaga de dystra tankarne. 



Hvad skulle denne mans lit' varit utan 

 souen? Ett tocken, at' iugen solstrale ge- 

 nombrutet, ett intet. 



III. 



Den enkla kistan hade blifvit nedsankt 

 i griften; de iorsta skoflarne mull hade 

 redan kastats derpa, och manga tarar 

 hade fallit pa blommorna, hvilka flic- 

 kan nu strddde pa grafven, i det hon 

 med af snyftningar afbruten rost hviskade: 



"Kara mamma, dessa blommor skickar 

 dig den lilla vackra gossen som du ville 

 sa val." "Tror ni icke att mamma 

 gladjer sig dfver blommorna? hon tyckte 

 sa mycket om blommor, " denna fraga 

 gjorde Elisabeth sin fdljeslagerska, men 

 hon erhdll knappt ett vresigt svar, ty 

 den gamla qvinnan kande icke mera de 

 kanslor som rorde sig i den unga flickans 

 sjal. For henne skulle ett mynt varit 

 en vida karkomnare gafva an de vackra 

 blommorna. Med penningar skulle hon 

 kunnat kopa fo'da at barnet, ty intill dess 

 domstolen afgjort hvad med Elisabeth 

 skulle fdretagas, maste likval grannqvin- 

 nan varda henne; icke kunde man lata 

 henne svalta ihjal, det insag qvinnan o- 

 aktadt sitt kalla hjerta. Utan att satta 

 sig deremot erfor hon saledes Elisabeths 

 afsigt att begif'va sig till det vackra, stat- 

 liga huset. Gumman trodde att flickan 

 ville tacka for blommorna och hoppades 

 i tysthet att ett litet mynt da kanskc 

 skulle glida i barnets hand; hon forma- 

 nade Elisabeth att vara mycket artig och 

 6'dmjuk och att ratt tydligt skildra sin 

 varnltishet; hon kunde ju eljest tala som 

 en bok; nu borde hon visa hvad hon 

 fdrmadde. Gumman ordnade Elisabeths 

 daliga sorgklader, slatade det vackra 



haret, andades pa de fdrgrStna dgonen, s& 

 att de ej skulle se sa rdda ut, samt gaf 

 henne slutligen anyo manga fdrmaningar. 

 Elisabeth gick tyst och langsamt pa 

 en bivag till det statliga huset. Det arrna 

 unga hjertat var sa tungt at' bekymmer, 

 sa att oaktadt fdrbudet att grata, emedan 

 hon da blefve ful runno tararne anyo 

 dfver hennes kinder. 



Ehuru dagen var kail och blasig, var 

 det likval vartiden; knopparne svafidepa 

 triiden, alia buskar grdnskade, gras och 

 drier hade redan ledsnat att stanna der- 

 nere i jorden och till och med nagra 

 blommor hade modigt visat sig. Foglarne 

 sjdngo muntert, ty det var var, oaktadt 

 den kyliga luften, och derfdre sjdngo de. 

 Och allt detta kunde den alskade mo- 

 drea aldrig aterse, aldrig mera hd'ra pa 

 jorden! och utan henne maste Elisabeth 

 vandra genom lifvet! Ett utbrott af 

 hat'tig smiirta fdljde pa dessa dystra tan- 

 kar; bekymret i det viirnld'sa barnets 

 hjerta var nu sa dfvervagande, att det 

 griinsade till fdrtviflan; hon tyckte sig 

 ej mera kunna sta pa sina darrande fd't- 

 ter, och med ha'nderna for ansigtet samt 

 hdgljudt gratande sjd'nk hon slutligen ned 

 pa den ensliga gangstigen. 



Da hon ater sag upp sedan hon lange 

 gratit, var solen redan nara att ga ned 

 och kastade det sista skimret d'fver jor- 

 den. Stormen hade lugnat sig, knappt 

 rorde sig ett blad; stilla frid lag d'fver 

 berg och dal och pa afstand hordes af- 

 tonringningen. Frid kom afven i barnets 

 angsliga hjerta; Guds englar, som svaf- 

 vade dfver jorden for att hugsvala den 

 et'ter dagens mddor, gld'mde ej heller den 

 arma varnldsa, hvilken knabdjde vid vagen. 

 Elisabeth erinrade sig det lo'fte hon 

 git'vit sin moder. Med sa'kra steg van- 

 drade hon nu fram till det praktiga hu- 

 set. En betjent for hvilken hon yttrade sin 

 dnskan att fa tala med herrn i huset, hade 

 varit vittne till scenen pa gatan och trodde 

 nu att hon kommet for att tacka for blom- 

 morna. Dessutom hade han redan fatt till- 

 sagelse af Felix att om en liten sorgkladd 

 flicka komme, som hade sa bla, sa bla dgon, 

 sa skulle han genast I'dra henne till Fe- 

 lix. Da nu betjenten just var i begrepp 

 att ledsaga Elisabeth dit, kallades han 

 af en ringklockas ljud in i det inre af 

 huset; han skyndade sin vag, sedan han 

 forst ropat till flickan att hon blott borde 



