28 



modigt ga till vaxthuset, sa skulle hon 

 der traffa bans herrskap. 



Med drdjande steg, med haftigt klap- 

 pande hjerta gick Elisabeth dit samt in- 

 tradde tyst och obemarkt genom en si- 

 doddrr, som hon fann b'ppen. Men de 

 praktiga blomstren, den varma luften, den 

 ljufva vallukten, allt detta kom hennes 

 sinnen att svindla, sa att hon knappt 

 mera visste hvar hon befann sig eller 

 hvarfdre hon kommit. Liksom drommande 

 stod hon der, hennes dgon tycktes icke 

 stora nog for att lata henne dfverskada 

 all denna herrlighet, tortjusningen var 

 niira att spranga hennes brdst. Sadan 

 prakt hade ju icke en gang fdrekommit 

 i de sagor, som modren berattat. Ack, 

 blott hon en liten stund i stillhet fatt 

 betrakta denna herrlighet! detta var 

 den enda klara tanke, som fanns hos det 

 haftigt upprdi-da barnet. Vid ljudet 

 af steg gdmde hon sig bakoni en buske, 

 och hon visste att sa val dolja sin spada, 

 elflika gestalt, att hon icke bemiirktes. 

 Da hon sag att ingen kom i narheten at' 

 hennes gdmstalle, lyfte hon ater upp det 

 lilla hufvudet och lat sina fortjusta blic- 

 kar irra omkring. Den passionerade kar- 

 leken for blommor, hvilken Elisabeth arft 

 efter sin mor, fann bar tillracklig naring. 

 Om man vetat hum barnets hjerta fastat 

 sig vid en rosenbuske eller nagon annan 

 vast som prydde fonstret i hennes lilla 

 kammare och spridde sitt aromatiska doft 

 i rummet, da skall man icke fdrundra 

 sig om nn en nastan vild fortjusning fat- 

 tade henne. Om modren blott en gang 

 i sitt lif sett sa vackra blommor! 

 Och vallukten, som nastan ddfvade barnet, 

 sa att de trotta dgonlocken sjdnko ned 

 ofver de fdrgratna ogonen! 



Ett starkt buller liksom af en tung 

 dorr som slagits igen samt skramlet af 

 nycklar vackte Elisabeth ur hennes sdmn. 

 Hon sag sig forundrad omkring; andama- 

 let med hennes narvaro aterkom snart 

 i hennes minne; hon grep efter brefvet, 

 som hon bar pa sig, och i det hon kra- 

 made det hardt i handen, beredde hon sig 

 }ill att ga till de tstalle der hon markt att 

 husets egare uppeholl sig. Det skumma 

 dagsljuset tillat henne icke att urskilja 

 om han annu var qvar, men da lion kom 

 narmare, markte hon att platsen var torn. 

 Der herrskade nu djup tystnad, blott af- 

 bruten af vattnets plaskande och at' de 



nedfallande torra bladen. Vaxthuset upp- 

 lystes af manans matta sken. Dess stra- 

 lar folio genom husets glaskupol, sa att 

 de pa ett magiskt sa'tt upplyste rummet, 

 hvilket genom blomsterpra kten fick ett 

 annu underbarare utseende. 



Elisabeh klappade pa alia dorrar; hon 

 sprang till fonstret, tor att se efter om 

 nagon syntes till derute, men denna del 

 af parken var nu tyst och ode. I en 

 sidoflygel af slottet lyste annu ljus, men 

 ;ifv r en de slacktes smaningom det maste 

 siikert vara sent, och barnet beredde sig 

 pa att ha'r tillbringa natten. Var hon 

 torskrackt derofver? Sa tycktes icke vara 

 forhallandet, ty med alltmera stigande 

 fortjusning, som ofta gaf sig luft i hog- 

 Ijudda utrop, vandrade hon omkring bland 

 blommorna. Emellanat stadnade hon, 

 kande pa sina kla'der, om det verkligen 

 var hon sjelf, och de stora ogonen tipp- 

 nades annu mera, pa det hon matte 

 kunna 6'fvertyga sig om att hon var va- 

 ken och icke dromde. 



Sedan Elisabeth genomvandrat vart- 

 huset i alia riktningar, satte hon sig 

 slutligen utmattad pa de marmortruppsteg, 

 som forde lill en liten hojd hvarifran 

 man kunde ofverskada det hela. Med 

 hvilken hanryckning voro aj hennes ogon 

 fastade pa det doftande blomsterhafvet, 

 som utbredde sig tram for henne. Manans 

 stralar lekte emellan gronskan och hvi- 

 lade bar och der pa en herrlig bloinma, 

 liksom med en viss forkarlek. Den hvita 

 camelian syntes hora till dess synnerliga 

 alsklingar, ty sasom i ett fdrklaradt skim- 

 mer stralade dennas lysande blommor i 

 haU'dunklet. Balsamisk doft omgaf flickan; 

 hon indrogs alltmera i en trollkrets, som 

 tycktes vilja rycka henne fran verklig- 

 hetens omrade. Hennes kinder brunno, 

 en ljuf, underbar kansla genomstrdmmade 

 henne och framfdr de trotta ogonen dan- 

 sade sallsamma, sagolika bilder. Ur Vic- 

 toria Regias kalk tycktes en elflik gestalt 

 uppstiga som pa manstralarne sviifvade 

 fram till barnet och berdrde dess ogon 

 med en gyllene staf ; derefter blefvo dess'^ 

 dubbelt klarare, sa att de, skarpta af 

 trolldomskraften , skadade mera an en 

 vanh'g do'dligs. 



Ur alia blomkalkarna hoppade nu elf- 

 vor och bugade sig behagligt pa de smi- 

 diga stanglarna, samt hviskade och skam- 

 tade med hvarandra. Ett underbart ljud 



