hordes liksom af englardster; det var sa 

 ljuft, att flickan aldrighd'rt sadant; blom- 

 sterdoftet berdt'vade henne sansningen och 

 de langa morka dgonharen siinkte sig 

 alltmera ned mot de sammetslena, at' fe- 

 berhetta gld'dande kinderna. 



"Jag ar trdtt, acksa trdtt! hviskade 

 hon langsamt och hennes hufvud neclsjdnk 

 "men jag har gldmt att bedja; huru 

 kunde jag eljest sofva lugnt!" Annu 

 en gang fdrsdkte Elisabeth att bemanna 

 sig tor att lasa den lilla aftonbdnen, men 

 hon formadde det ej det gick omkring 

 i hennes hufvud. "Gud viilsigne lilla Fe- 

 lix!" voro hennes sista ord. 



Derefter utstrackte hon armen, det lilla 

 trdtta hufvudet nedsjdnk; och damanans 

 silfverstralar folio pa barnets adla ansigte, 

 da hordes ett sorl bland blommorua, och 

 alia menade alt en sadan herrlig mennisko- 

 blomma hade de aldrig fdrr sett, och de 

 som kunde ra'cka henne lutade sig dfver 

 det sof'vande baruet, strddde blommor i 

 dess liar; och de blommor som stodo 

 liingre bort la'to sina systrar beratta for 

 sig om den hulda synen; da de icke 

 sjelfva kunde na Elisabeth, skickade de 

 i stallet sitt ljufvasle doft till henne; hon 

 omgafs af ett haf af vallukter, som drack 

 hennes lifssafter. (Forts.) 



Aterblick pa Svenska folkets oden 

 under de trenue sista arliiin- 

 dradena. 



||, 



(Forts, fr. foreg. N:r.) 



Den danska amiralcn sjelf slog sig ige- 

 nom med 9 skepp, men 31 proviantskepp 

 folio i fiendens bander. Till nagot af- 

 gdrande slag kom det visserligen ej ; ty 

 enligt lybska uppgifter hade Norrby in- 

 tagit en genom klippor sa val skyddad 

 stallning att den fdrenade flottan omdj- 

 ligt kunde angripa honom i linien, utan 

 endast skepp for skepp ; deremot pastodo 

 Svenskarne att den danska flottan otvif- 

 velaktigt skulle bh'fvit alldeles tillintet- 

 gjord, om icke den lybska amiralen med 

 afsigt uudvikit hvarje energiskt anfall 

 samt dessutom vagrat riksfdrestandaren 

 tva kanoner, eburu denne erbjdd tvenne 



af rikets slott i underpant. Huruvida 

 svenskarnes ytterligare beskyllning, nem- 

 ligen att det lybska radet genom hemliga 

 instructioner alagt sin amiral att undvika 

 hvarje afgdrande drabbning, ar sann eller 

 icke, torde val nappeligen nagonsin med 

 full visshet kunna afgdras; osannolikt ar 

 det just icke att man gerna sag att sa- 

 kerua sa lange som mdjligt fdrblefvo i 

 sitt narvarande skick och att man sa 

 lange som mdjligt ville fortmra att vara 

 den nyttiga bundsfdrvandten , ty man 

 gjorde en mycket indragtig afFiir mod den 

 lemnade krigshjelpen. Visserligen for- 

 madde riksfdrestandaren ej genast att 

 betala skeppen och de diVersiinda fd'rnd- 

 derheterna, utan behdfde snarare f'dr- 

 strackningar i reda penningar, hvilka han 

 ock erhdll af radet, som, under fdrhopp- 

 ning om framtida betalning, atndjde sig 

 mod att gdra rakningarna sa dryga som 

 mdjligt. Deremot funno alia klasser af 

 befolkningeu den stdrsta f'drdel i fd'rbin- 

 delsen med Sverige; Ostersjdstadernas 

 handtverkare hade fullt upp att gdra for 

 att medhinna bestallniugarne ; bdss-smo 

 der, myntmastare, konstnarer och handt- 

 verkare af alia slag dfverflyttade pa Cord 

 Kdnigs och Herman Israels uppmaning 

 till Sverige och funno der lonande sys- 

 selsiittning, hvilket visserligen sedermcra 

 hade den oangenama fdljd, att derstades 

 en sjelfstiindig industri bildade sip, hvar- 

 igenom afsattningen af utliindska produk- 

 terna minskades. Men hvem tiinkte val 

 under dgonblickets vinst pa den fram- 

 tida skadan. Kdpmannen voro nastan 

 uteslutande i besittning af den sa la'uge 

 stdrda handeba pa Sverige och kunde nu, 

 da de ej hade nagon konkurens att be- 

 fara, a ena sidan faststalla sa hdga pri- 

 ser de behagade for de till en del pa 

 krigsskeppen dfverfdrda varorna, a an- 

 dra sidan mot dessa varorfdr billigaste pris 

 tillhandla eller tillbyta sig landets va'rde- 

 fulla naturprodukter. Dertill kom ytter- 

 ligare den stora vinst, man hade af un- 

 derhaltiga penningar; Christian II hade 

 fd'rst uppfyllt Sverige med klippingar, 

 och nu sag sig Gustaf tvungen af ndden, 

 att lata sla ett lika daligt mynt, hvilket, 

 ehuru fdrbjudet af de danska stathallarne 

 vid fdrlust af lif och egendom, snart blef 

 sa allmiint gangse, att man i hela riket 

 ej sag nagot annat. Deraf fdrstodo kdp- 

 mannen att draga fdrdel: icke blott att 



