34 



clande roda, iiksom om annu lifvet vore 

 qvar. En solstrale banar sig vag ge- 

 nom det grona lofverket och belyser 

 det hulda anletet, som derigenom sy- 

 nes i ett forklaradt skimmer, och fran den 

 hvita camelian sjunker den herrligaste 

 blomman langsamt nedochblifverliggan- 

 de pa det vackra barnets blonda bar. 



Det ar en herrlig anbiick att skada 

 henne sa men i mamiens sjal bran- 

 uer det, genom bans sjal skallar det 

 Iiksom af domsbasunen. Aldrig forr 

 har ban sett flick an; ban visste knappt 

 om ett barn blifvit fodt da och lik- 

 val kanner ban ogonblickligt att detta 

 ar bans barn. Dessa anletsdrag tala 

 alltfor tydligt och erinra honom om.de. 

 lyckligaste, men ock mest brottsliga da- 

 gar i bans lefriad. 



'-'Elisabeth, Elisabeth! ropar ban, 

 men hon ror sig icke. Hon maste vak- 

 na, om annu lif funnes i henne, ty bans 

 rop kommer ur djupet af bans sjal och 

 maste trail ga till det innersta af bar- 

 nets hjerta. Han ar forkrossad, ban 

 knabojer vid barnets sida: sakta och 

 varsamt stryker ban med handcn 6'fver 

 hennes lugna ansigte, men han ryggar 

 lorskrackt tillbaka: barnets kind ar 

 kail, den lilla handen, som annu kramp- 

 aktigt qvarhaller brefvet, ar redan stel- 

 nad; ogonen oppna sig ej mera for l.ju- 

 set och han bar aldrig skadat ned 

 i dess blaa djup! 



Han tager brefvet ur den hand, som 

 annu i doden haller det sa fast och 

 de enkla ord han laser deri, later ho- 

 nom skada i dess hela storhet det adla 

 hjerta, som han pa ett sa egenriyttigt 

 satt krossat. Det forflutna framstar 

 for bans blickar, sa att han till och 

 med icke tanker pa det narvarande. 

 Men ropet ur grafven kommer for sent 

 han kan icke genom dottren godtgora 

 den orattvisa han forofvat mot den ar- 

 ma modren. Nu vet han hvem som 

 dagen forut fordes till den sista hvilo- 

 staden och hans son, bans prakti- 

 ge, ende son bar hemfallit at doden, 

 da han strodde blommor i den qvinnas 

 vag, hvars lif fadren gjort sa murk och 

 tornt't'Strodd. 



En rysning genomfor den stolta ge- 

 stalter;, ett doft stonande hordes fran 



bans brost; angestsvetten perlade i klara 

 droppar fram pa bans panna da den 

 kalla, oblidkeliga Nemesis med det 

 bleka anletet, uppsteg framfor bans sjals 

 oga, dii han traffades af dess tunga hand; 



Med vild hast tog han sin dotter i 

 sina armar; en strale af hopp genom- 

 brot forUnflans natt kanske var radd- 

 ning annu inojlig, Lakarne stodo 

 med sorgsna miner omkring den dods- 

 sjuke gossens lager. Tjenstfolket hade 

 smugit sig in i rummet; alia ville annn 

 en gang se husets alskling och ett all- 

 miint snyftande hordes. 



Fadren genombryter hopen; han bar 

 den spada, liflosa gestalten i sina ar- 

 mar. Den doende gossens redan skum- 

 ma blickar tyckas annu en gangaterfa 

 sin glans, da han igenkanner flickan med 

 de bla ogonen; ett matt leende synes 

 pa bans lappar. 



v For hit henne! hit! niirmare, 

 pappa! hviskar ban med otydlig rost 



Fadren lagger henne sakta ned pa 

 sangen, sa att det lilla blonda hufvu- 

 det hvilar pa det roda sidentacket. Hur 

 mild synes ej Elisabeth der hon ligger, 

 under det Felix kampar den sista, svara 

 kampen! 



Det blir tyst tyst 



Och ater leker samma solstrale om- 

 kring begge barnens hufvud, detmorka 

 och det ljusar den kysser med samma 

 kyss saval sorgens som lyckans barn. 



De aro besz^re doda. 



Naturvetenskapii^a skizzer oeh 

 notiser. 



1. 



>agot tiilhoraude svalornas naturhistoria . 



Under takfoten af mitt faderneshus 

 i den lilla staden Horn i Teutoburger- 

 wald, byggde ar efter ar nagra svalor 

 sitt bo. Om varen 1821 eller 1822 

 hade svalorna vid vanlig tid (som der 

 anses vara d. 10:de April) aterkommit 

 och sppsokt sina gamla bon. Jag var 

 da en gosse om 13 eller 14 ar, och 

 fran fastuguqvisteu observer ade jag hura 

 ett svalpar tog det gamla boet i be- 



