gar och vilda bergskedjor. Dertill kom 

 afven den tidiga vintern med sin starka 

 kold och myckna sno. Linne maste 

 kampa bade med hunger och brist pa 

 tak ofver hufvudet. Det erfordrades 

 verkligen en kraftig kroppskonstitution, 

 mycket mod, mycken enthusiasm for 

 vetenskapen och mycken fornojsamhet 

 for att ofvervinna alia besvarligheter, 

 alia lidanden under denna resa. 



Stelnad af kold, tro'tt och hungrig 

 maste han ofta genomstrofva dessanord- 

 liga, vilda berg med dess djupa af- 

 grunder, dess lodratfr fran klipporna 

 nedstortande vattenfall. Ofta Qfver- 

 raskades han af aftonen, utan att han 

 annu funnit nagot annat skydd for nat- 

 ten, an ett ofverhangande klippstycke, 

 eller nagon annan foda an en skjuten 

 snoripa, som han stekte pa ett trad- 

 spett. 



Han prisade sig lycklis, enligt hvad 

 han sedermera berattade, om han for 

 natten fann tillflykt i nagon lappkoja. 

 Pa denna resa besokte Linne afven 

 Tornea och Pello, dessa begge stallen, 

 hvilka genom de fransyska lard a Mau- 

 pertuis, Outhier, Camus, Monnier och 

 den svenska astronomen Andreas Cel- 

 sius erhallit ett namn i vetenskapen. 

 Den ll:te Augusti 1732 kom han 

 till Lulea. Han hade da i flora ma- 

 nader lefvat endast af fisk. renmjb'lk, 

 brod och salt. Efter nagra dagar, eg- 

 nade at vederqvickelse efter de ut- 

 standna modorna, fortsatte han sin hem- 

 resa. Sa manga forsakelser och be- 

 svarligheter den unge naturforskaren an 

 nodgats fordraga pa denna lapplandska 

 resa, sa kande han sig likval tillrack- 

 ligt belonad derfor genom det rika 

 byte han hemforde. Icke blott ofver 

 hundra nya vaxter hade han upptackt 

 i (letta sa foga besokta land, utan af- 

 ven gjort hogst intressanta iakttagelser 

 om den dervarande djurverlden och mi- 

 neralriket: afvensom angaendo inbyg- 

 garnes kulturtillstand. Vetcnskaps-aka- 

 demien erkande med tacksamhet Lin- 

 n<5s fortjenster och utnamnde honom 

 till ledamot, sedan den i akademiens 

 tryckta afliandlingar upptagit bans lilla 

 verk : Florida Lapponica, i hvilket 

 han beskrifver vaxtriket. 



Sa litet kandt delta lilla arbete den 

 tiden an blef, sa ar det likval af stor 

 vigt for botaniska vetenskapens utveck- 

 ling; i detta verk aflagsnade sig Linne 

 for forsta gangen fran Tournefortska 

 systemet, hvilket dittills gallt som en 

 autoritet; i stallet ordnade 'han vax- 

 terna efter de af honom sjelf uppstallda 

 grundsatser. Det arofulla satt, pa hvil- 

 ket akademien upptagit honom till le- 

 damot, och tillika nodvandigheten att 

 nu med allvar tank a pa stadgandet af 

 sin existens, formadde honom vid fore- 

 lasningarnes borjan, sommarsemestern 

 1735, att pa univensitetets svarta tafla 

 sla upp ett anslag, hvari han under- 

 rattade studenterne att han vid termi- 

 nens borjan skulle halla en forelasning 

 om mineralogi och en om botanik. 

 Strangt taget hade Linne icke rattig- 

 het att utgifva en sadan kuugorelse. 

 For att kunna halla forelasningar vid 

 universitetet maste han vara promo- 

 verad; men dittills hade alltid pen- 

 ningebristen afhallit honom fran dok- 

 dors-promotionen och han var nu en- 

 dast medicine kandidat. Da nu vid 

 bans forelasningar blef ett betydligt 

 tillopp af studenter, sa att till och med 

 flera docenters auditorie-salar stodo 

 tomma, einedan alia ville hora den unge 

 kandidaten som framstiillde sitt nya sy- 

 stem med en enthusiam, en klarhet och 

 tillika med en elegans i uttrycken att 

 sadant var sallsynt, da uppstod afund 

 hos nagra docenter, och eu af dem, 

 doktor Nic. Rosen, en ung man. knappt 

 ett ar aldre an Linne, klagade hos akade- 

 emiens styrelse ofver bans forelasningar. 

 Styrelsen, som i anseendo till Linnes 

 lysande snillegafvor och omfattande kun- 

 skaper kanske eljest skulle tegat stilla, 

 maste nu, da en bestamd anklagelse 

 gjordes, gripa sig an och forbjod 

 honom att halla vidare forelasnin- 

 gar. Med angslan hade den infor 

 styrelsen inkallade Linne hort detta 

 utslag, och da han kommit ut ur rum- 

 met, der detta forbad delgafs honom, 

 motte han sin anklagare doktor Rosen; 

 full af forbittring drog han sin varja 

 och ville anfalla denne. Linnes van- 

 ner'och de kringstaende afviipnade ho- 

 nom visserligen, men Rosen ingafanyo 



