58 



Man gor dervid en intressant, om 

 an raycket sorglig iakttagelse. For kort 

 tid sedan cirkulerade i atskilliga tyska 

 tidningar en biografi ofver don utmarkte 

 tyske skalden Willibald Alexis, hvilken 

 man icke med oratt kallar den tyske 

 Walter Scott. Forfattaren omnamner. 

 dervid att skalden led af en rubbning 

 i sin a sjalsformogenheter, sa att ban 

 understundom icke ens fann namn pa 

 de enklaste saker. som dagligen begag- 

 nades, under det han deremot timtals 

 kunde underhalla de snillrikaste samtal. 

 Pa samma satt var det med Linne". 

 Nar han ville ata maste han ofta ut- 

 trycka sig pantomimiskt, emedan han 

 icke mindes namnet pa soppan. kottet, 

 gaff'eln eller skeden. 1 sammanhang 

 denned stod bans kropps forfall. Han 

 kunde under de tva sista aren knappt 

 ga och ofta nekade tungan honora sin 

 tjenst, sa att han antingen alldeles icke 

 eller blott otydligt kunde tala. 



Kort fore sin dod, middagen kl. 12 

 den 10 Januari 1778, blef bans hjelp- 

 loshet sa stor att man maste paklada 

 honom leda eller bara honom i trad- 

 garden' och da han skulle ata, maste 

 han matas som ett barn. 



Hans dod vackte en allrnan sorg icke 

 blott i Sverige, utan afven i hela den 

 bildade verlden. Alia landers akade- 

 inier hollo sorgetal ofver honom och 

 konung Gustaf III uttaladevidriksdagens 

 oppnande ar 1778 de ryktbara orden, 

 hvilka hcdrade saval honom som Linne: 



"Jag liar forlorat en man, hvilken i 

 hela verlden var beromd, och som 

 .hedrade sitt fadernesland sa mycket 

 en medborgare formar. Lange skall 

 Upsala minnas den ryktbarhet, som 

 Linnes namn forlanat det.'' 



Vi sluta denna lefnadsteckning med 

 att gifva en beskrifning pa hans per- 

 sonlighet. Linne var af medelstorlek 

 och hade en stark och smidig kropp. 

 I foljd af vanan att so'ka vaxter vid 

 sina excursioner, hade bans gestalt blif- 

 vit nagot framatlutad, hvilket lat ho- 

 nom synas mera liten an lang. Huf- 

 vndet var stort, en iakttagelse som 

 man gjort hos nastan alia store man ; 

 hans ogon voro bruna och eldiga. Af- 

 ven Linn6 hade den for store man 



egna anthipathien mot musik. Sa var 

 det afven med Schiller, for hvars 6'ra 

 prasslet af regndropparnes nedfallande 

 och ett vatten falls brusande i enbergs- 

 trakt hade mera harmonisk klang an 

 den biista^konsert. Samma forhallande 

 med Sir Walter Scott. Linnes verk- 

 samhet var forvanande. Under det han 

 i Upsala skotte sitt professorsembete- 

 och dervid studerade traget, underho'H 

 han tillika den mest vidstrackta kor- 

 respondens, som kanske ingen lard med 

 undantag endast af A. von Humboldt 

 fort i sadan stor skala. De sista tio 

 aren af sin lefnad besvarade han 3000 

 bref, ett betydligt antal for en man. 

 som' just under dessa sista tio ar hem- 

 soktes af atskilliga kroppsliga lidanden. 

 Denna vidstrackta korrespondens, som 

 satte honom i forbindelse med manga, 

 personer i aflagsna lander, beredde ho- 

 nom afven mangen angenam b'fverrask- 

 ning, och vi veta ej hvilket gjorde honom 

 gladare: mottagandet af en gronskande 

 thebuske (den forsta som kom tillEuropa) 

 den han ar 1763 erholl fran China, eller 

 ett bref fran en europe i Ostindien, med 

 den enkla adressen : A lillustre LinnJ, 

 botaniste en Europe, men som likval rig- 

 tigt kom till Upsala. Fran en viss are- 

 lystnad var den store natnrforskaren icke 

 fri, och om an hans valsprak var"famam 

 eoctendere factis", sa forsmadde han lik- 

 val icke att af akademier och andra 

 larda korporationer blifva 6'fverhopad 

 med yttre arebetygelser. 



I sitt aktenskap var han icke sar- 

 deles lycklig; hans maka var ett skont 

 men nagot hersklystet fruntimmer, och 

 ofta maste han undan ett husligt ova- 

 der fly till sin helgade asyl, studer- 

 kammaren, hvars troskel ingen profan 

 vagade ofverstiga. Han ofverlefdes af 

 sin, maka och alia sina barn, bland 

 hvilka den aldste sonen ej utan frara- 

 gang betradde fadrens bana, ehuru han 

 dog tidigt. 



Och harmed sluta vi denna riktbe- 

 gaf'vade, store mans biografi, som annu 

 en gang bekraftat sanningen af det ro- 

 merska uttrycket "Per aspera adastra." 



