ftatten, Tuppen och Prinsessan. 



(Saga af A. M. Fahlcranta). 



1 Cap. 



De surjande vid griffen. 



Hvar och eu aldrig sa litet bevandrad 

 I historien vet, att den gamle klockaren 

 i Skorresta dog ar 1211, efter att i 

 fulla 37 ar med sin stamma ha styrt 

 och fagnat forsamlingen. Han hade val 

 pa de sista aren fatt ett slags medhjel- 

 pare, hvarfore ban ocksa belt modest 

 kallade sig sjelf f. d. klockare, men 

 Gud ma veta hvad hjelp ban hade af 

 sin sa kallade medhjelpare. Psalmerne 

 hittade battre den kanda vagen genom 

 den gamle klockarens strupe, men gingo 

 alldeles vilse pa den nya vagen, Ocb 

 derpa skall den benagne lasaren ej un- 

 dra. sa snart ban far lara kiinna be- 

 sagde medhjelpare. Emedlertid var den 

 gamle klockaren nu dod, och pa bans 

 grafsten stod ristadt: 



"Har hvilar det forgangliga minuet 

 af for detta aflidne klockaren N. .Med 

 honom begrofs forsamlingens sorg och 

 saknad." 



Men vid griften stodo tva sorjande 

 vanner, en tupp och en katt. Bitter 

 var deras smarta och salta de tarar, 

 som de gjoto pa grafven, ty de hade 

 varit den aflidnes gunstlingar, och vor- 

 dade bonom som en far. Da dessa 

 tvenne man komma att spela en sa be- 

 tydande roll i var berattelse, anse-vi 

 for en skyldighet att genast gora dem 

 litet mera bekanta for lasaren. 



Tuppen hade ifran ungdomen varit 

 engagerad som torntupp. I manga ar 

 liade ban med utmarkt heder bestridt 

 denna befattning, men ungdoms-drom- 

 marna om hoghet och ara dunstade bort, 

 ban tyckte sig behofva lugn, och det . 

 var hvad ban niindst hade att parakna 

 deruppe. Han lade derfore in om af- 

 sked med pension. Dertill hade kyr- 

 kan iuga medel, men att alldeles 6f- 

 verlemna en utmarkt tjensteman at nod 

 och elande hade varit omenskligt. Han 

 blef derfore mot en summa af en tunna 

 och fyra kappar, halften rag och half- 

 ten korn, inaccorderad hos deu gamle 

 klockaren, med forbindelse for denne 



att soka att bilda honom till sin eftertra- 

 dare, och rattighet att under tiden draga 

 hvad parti ban kunde till sitt bitrade 

 af bans vaxande talang. Tuppen vann 

 genast sin larares valvilja genom sin 

 oppna, redliga karakter, men med lar- 

 domen gick det som det kunde. Den 

 nya eleven saknade visst ej ro'st, ehuru 

 mer utmarkt for styrka och klarhet, an 

 for egentligt behag och bojlighet, men 

 en, dels medfodd, dels kanske ocksa 

 genom ovanligt bard behandling i forsta 

 barndomen inrotad envishet i lynnet, 

 gjorde det alldeles omojligt att forma 

 honom att ga ifran en viss sangmethod, 

 som den gamle klockaren fann hogst 

 olamplig for kyrkan. I foljd af samma 

 envishet kunde ban ocksa omojligen for- 

 mas att ordentligt tjenstgora, annat an 

 i ottsangerna. Mycket torde val afveu 

 bora tillskrifvas den omstandigheten, att 

 ban blifvit uppfostrad for en belt an- 

 uan befattning, som fordrade belt an- 

 dra kunskaper. Pa bans forra plats 

 var det blott bans skyldighet att med 

 noggrannhet observera vindens rorelser, 

 och derom underratta allmanheten, hvil- 

 ket merandels skedde genom tecken- 

 sprak. Hans rost var saledes fullkom- 

 ligt oofvad. Emedlertid hade bans for 

 ofrigt redbara uppforande sa tillvunnit 

 honom den gamles valvilja, att denne 

 gjorde allt for att overskyla sin elevs 

 brister. kallade honom ofFentligt sin 

 medhjelpare och prrcsupponerade efter- 

 triidare, och sig sjelf f. d. klockare. 

 Da hvarken elevens talang eller goda 

 vilja berattigade dertill, sa var det visst 

 ej ratt handladt af den gamle. Vi er- 

 na ej forsvara det. Vi gilla pa intet 

 satt ett sadant der favorit-system, men 

 kanske fa vi forlata en gammal man 

 ett fel, som blott harledde sig fran ett 

 godt och valvilligt hjerta. Ocksa da 

 den gamle klockaren lacle ogouen till- 



o o * 



sammans och nasan i vadret, var tup- 

 pes forhoppning pa tjensten alldeles 

 forbi. Han blef val tillbjuden att a- 

 tertaga sin gamla befattiiing, men ban 

 hade nu blifvit van vid lugnet, och f6- 

 redrog det vida framfor hogbet. Dess- 

 utom bade, formodligen blott genom en 

 kapris af kyrkoradet, ett vilkor blifvit 

 fastadt vid den gamla tjensten, som an.- 



