senligt. forsvarade den. Man fordrade 

 iiemligen af den blifvande torntuppen, 

 att den bestandigt skulle van da nasan 

 emot vinden, hvilket nodvandigt i lang- 

 den maste bli ofantligt pakostande for 

 brostet. Tuppen betackade sig derfore 

 och svarade nej. Han stod saledes nu, 

 sora man sager, alldeles pa bar backe. 

 Kanske var ocksa denna omstandighet 

 till en del motivet for hans beslut att 

 hadanefter, i stallet for protege, sjelf 

 bli protector, som vi snart fa se. For 

 b'frigt var han en man, djerf och beslut- 

 sam, kanske nagot straf och paflugen. 



Hvad katten angar, voro hans fore- 

 gaende oden alldeles en hemlighet, kan- 

 ske later han ock framdeles lyfta pa 

 den sloja, som betacker dem. Han ha- 

 de, vid sin ankomst till klockargarden 

 blott kladerna pa kroppen, och afven 

 dessa hade vid sjelfva intradet blifvit 

 betydligt skadade af en okunnig hund. 

 Som hunden tillhorde klockaren, torde 

 detta hafva varit forsta anledningen 

 att forma den gamle att huldrikt an- 

 taga sig den arme forfoljde, men snart 

 hade dennes alltid jemna artighet och 

 vanlighet beredt honom ett rum bred- 

 vid tuppen i klockarens hjerta. Det 

 ar val sannt att han haldre lag pa ug- 

 nen, an modade sig att fo'rfolja rattor. 

 och att han derfore af pigan ansags for 

 en odugling och uppenbart kallades en 

 lathund. Att detta i zoologiskt afse- 

 ende var ett stort misstag, behofver ej 

 forsakras, men att det afven var det i 

 psychologiskt, det vet tills vidare blott 

 jag. Den inneboende kraften slumrade 

 blott, den skulle en gang vakna. Men 

 foregaende handelser och deraf foljande 

 reflexioner hade iugifvit honom en viss 

 fasa for alia blodiga varf, atminstone 

 sa lange han var matt, som nastan al- 

 drig slog honom felt i klockargarden. 

 Ocksa varsnade man i hans blick en 

 viss melankoli, som ingaf aning om 

 bittra minnen, men aldrig yttrade han 

 nagot derom. Det var ej tuppens muri- 

 tra frisprakighet, och mangen ansag ho- 

 nom derfore for inbunden och listig. 

 Det var orattvist. Det ar sannt att en 

 viss frimodighet i hans satt att vara 

 kunde gora ett forhastadt omdome for- 

 latligt. Han hade hvarfore ej saga 



det rent ut? han hade i sitt vasende 

 verkligen nagot af klockarkatt.;.> Natur 

 och vana kunna ge det yttre en an- 

 strykning, som ej motsvarar, som tvert- 

 om doljer det inre. Hans inre' menni- 

 ska var sjelfva redligheten. 



Sadana voro de tvenne man, som vi 

 sett sorjande vid griften. En ytlig be- 

 traktare skulle ha forvanats Qfver att 

 se dessa begge, sa olika till utseende 

 och ,yttre skick, anda lifvade af den in- 

 nerligaste vanskap, men de hade ett 

 foreningsband, det starkaste. remligen 

 ett eller, om man sa vill, tvd goda 

 adla hjertan. 



Men vi lata deras handlingar tala. 



2 Cap. 



Det Julia beslutct. 



Och katten hof upp sin mun och ta- 

 lade: Ej hofves oss blott med veklig 

 klagan fira den adles minne. Bort detl 

 Du halft af mig sjelf, du mitt hjertas 

 van, hor mig! jag har en plan, en stor 

 plan. Den har lange slumrat i mitt 

 brost. Nej icke slumrat, den har va- 

 rit fullt vaken, men tiden att verkstalla 

 den har forst nu intraffat, och da skall 

 bista mig. Du skall finna tanken djerf, 

 du skall kanske sveka, men rain eld 

 skall uppviirma dig. Du vet att var 

 adle valgorare efterlemnat en alskvard 

 sondotter, ett spadt barn, som annu 

 icke kan snyta sig sjelf. Hon skall ej 

 krala i stoftet, henne vill jag lyfta till 

 lyckans hogsta spets. 



Tuppen. 

 Du forvanar mig. 



Katten. 



Det var jag beredd pa, men hor vi- 

 dare. Redan for langre tid sedan fann 

 jag i klockarens bibliotek ett verk af 

 omatligt varde, med titel: Masterkatten 

 i stoflor. Da uppgick ett ljus for mig, 

 jag blef sasom en ny menniska. Jag 

 laste och lliste om igen, jag slukade 

 bokens innehall, jag nastan tillbad dess 

 hjelte. Det var en man med bade huf 

 vud och hjerta. Med sitt hb'ga snille, 

 sin maktiga vilja forde han sin skydd- 

 ling genom tusen svarigheter till det 

 hogsta mal. Och hvem var denne 



