66 



dfc! Jag kanner dessa stunder, meu ej 

 i stilla, svarmande melankoli, i vilda, 

 blodiga fantasier herasoka de raig. O 

 att j;ag kunde borja rain lefnad panytt! 



Tuppen. 



DM forvanar mig, och dock bar jag 

 anat nagot rysligt. Ofta om natten 

 bar jag sett dina ogon lysa af en un- 

 derbar eld. Jag bar hort vissa besyn- 

 nerliga knurrningar, 'som kommit ruig 

 att misstanka 7 



Katten. 



Du bar anat det ratta. Afven rain 

 store foregangare (jag vagar ej saga 

 min stamfar, det kan ej ledas i bevis 

 Genealogien ar. en vetenskap, som olyck- 

 ligtvis blifvit alltfor mycket forsuramad 

 inom min slagt) afven min store fb're- 

 gangare anfaktades stundom af dylika 

 paroxysmer, dylika kuurrningar. Eu 

 for ofrigt vis konung, men missledd af 

 sin tids materialistiska asigter, trodde 

 sig pa anatomisk vag kunna utforska 

 orsaken, som du kan' se afHerrTiecks 

 dramatiserade berattelse. Det var en 

 galenskap, det var samvetet, som knor- 

 rade, ty i detta ogonblick bedrog ban 

 den iidle konung, hvars stek ban at. 



Men jag format ej langre ensam bara 

 naina qval, jag vill nedlagga dem i en 

 vans skote. Kanske skall du till och 

 med verksamt kunna bidraga att lindra 

 dem, jag anar det. Hor da min hi- 

 storia. 



6 Cap. 



hattens hisioria. 



Du bar kanske, borjade katten, na- 

 gou gang, hort talas ora ett slags da- 

 rner, med menskliga former ocb egen- 

 skaper for ofrigt, men mer an mensklig 

 formiga och kunskaper. Man kallar 

 dem vanligen trollpackor. 



Tuppcn. 



Ah! jag bar sett manga af dem pa 

 nara hall. Under den tiden. jag.tjenst- 

 gjorde vid kyrkan, sag jag hvarje skiir- 

 thorsdags-natt hela svarmar rida ut 

 och- in genom torngluggarna, och mor- 

 gonen derpa upptackte alltid tornvakta- 

 ren att nagot var afskafvet afklockorna. 



Katten. 



Det ar bra, du tviflar da ej pa deras 

 v^rkliga existens, sasom mange, fakun- 

 niga menniskor. 



I en bergstrakt i min hembygd boddfe 

 en sadan dame, en af de yppersta. Du 

 bar da kanske afven bort omtalas att 

 de fornamare af dessa fruntimmer ofta 

 till sallskap och bitrade begagna en 

 svart katta. Afven den ifragavarande 

 dam en hade en sadan katta till sitt 

 sallskap, jag maste ty varr saga, sin 

 medbrottsling. Denna katta var min 

 mor (ty det ar en falsk uppgift att de 

 maste aflagga klosterlofte). .Min far 

 bar jag aldrig kanut. Min fodelse for- 

 orsakade min mor foga gladje. Hon 

 hade hoppats en dotter, som hon kun- 

 nat uppfostra till sin eftertradarinna, 

 Afven frun fanp, sig bedragen i sina 

 forboppningar. Snart fann jag, att jag 

 blott var tald, men af ingen alskadi 

 Och mitt unga hjerta hade dock behof 

 af karlek. Jag behofde nagon, pa hvil- 

 keo jag kunde slosa mina smekningar, 

 da min egen mor foraktade dem. Du 

 yttrade nyss, att du ej trodde dig mak- 

 tig af en verklig passion, .du skall nu 

 fa bora bur langt passionen hilafort 

 mig. I huset fanns afven en liten id.;ta, 

 formodligen ernad till nagon slags troll- 

 soppa framdeles. Med denna ratta hade 

 jag tillstand att stundom leka, blott 

 det skedde forsigtigt. Det var en liten 

 tack unge, ehuru litet sjelfsvaldig, det 

 kau jag ej neka. Min mor sag ofta 

 pa henr.e med skarpa blickar, men hou 

 vagade, ej aga hcnne, hon var fruss 

 favorit. Jag iilskade henne utomordcnt- 

 ligt, det var ett sadant behag i hennes 

 rorelser. en sadan skalmsk eld i hen- 

 nes blickar. Snart vaxte min karlek 

 till en verklig passion. Hvad skall 

 jag saga? Du bar kanske nagon gang 

 hort menniskor yttra om ett vackert 

 barn: det ar sa sott att man kan ata 

 opp'et. Det later .hyperboliskt, men 

 jag vet att det ej ar ofverdrifvet. Sa 

 langt dref mig verkligen min vilda pas- 

 sion. Snart saknades rattan. Jag till- 

 fragades, jag anklagades. Jag vill e 

 neka, men da jag oppuade munnen for 

 att halla mitt fursvarstal, g^ep min mor 



