162 



mtte lemna denna riugen at honom. 



Den fortrafflige mannen, som alskade 



dem alia lika vartnt och ej sjelf kunde 



utse den, at hvilken ban heist skulle 



vilja gil'va den, ofvertunkte, em^dan 



han lofvat den- at hvar och en af dem. 



nagot medel att stalla dem alia tre till- 



freds. Han lat derfb're i hemlighet en x 



god mastare lorfardiga tva andra rin- 



gar, hvilka voro sa lika den ursprung- 



liga, att till och med han som gjort 



dem, knappt visste, hvem eom var den 



ratta. Da han nu lag for doden, gaf 



han hemligen hvar och en af sb'nerna 



en ring: och da dessa efter sin faders 



dod ville hvar och en taga i besittning 



orfvet och hedersrummet, och den ene 



nekade den andra detta. framtoga alia 



tre sasom bevis, att de med ska'l be- 



garde detta, hvar och en sin ring. Men 



d* dessa befunnos hvarandra sa lika, 



att man ej kunde sarskilja. hvilken 



som 'vore den ratta. aterstod fraga hvem 



eom vore fadreus ratta arftagare, oaf- 



gjord och iir det a'nnu. 



Sa, min herrskare, sager afven jag 

 Er om de tre af Gud Fader at de tre 

 folken gifn a lagarne, om hvilka Ni 

 framstaller en fraga: hvardera tror sig 

 h'efva att folja hans arf, hans sanna lag 

 nr hans bud," men hvilken af dem i 

 sjelfva verket bar dem. derom ar fragan, 

 liksom med ringarne, annu oafgjord. 



Saladin insag da, att judeji ypper- 

 ligt'forstatt reda sig ur den snara. han 

 lagt for hans totter, och beslot derfore 

 att uppriktigt beka'nna sitt behof och 

 ge till, om ban ville tjena honom, samt 

 gjorde sa, afven upptftckande for ho- 

 nom. hvad han haft i siiwiet att gora, 

 om ej ban svarat honom s& k'lokt, som 

 han gjort. Juden fo'rstra'ckte da fri- 

 villigt Saladin sa mycket han Ijehofde, 

 och denne ersaite honom sedan full- 

 komligt och <2af honom dessutom ha'r- 

 liga skanker. samt hade honom alltid 

 till van och boll honom bos sig i stor 

 heder och Sra. 



Slut. 



Anmartning. F6r dem soui tkulle.tycka ptiion uti 

 ofvanstaende ancktod pa sina stftllen besynnerlig och 

 koDBtlad, vlll Ofvcrsattarcn tillagga utt han f&rsOkt 

 att halla gig sa troget som mOjliKt till sitt klassiska 

 Original. 



Folkungarne och Wisbys fall 



Inledning. 



Torkel Knutssoi!. Koimng 

 oi'h hans l>roder. 



Kasta vi vara blickar pa verldshi- 

 tjturien under de forsta arhundraden 

 efter folkens ornvandelse till kristen- 

 domen, sit motas vi ofverallt af den 

 bedrofliga synen att det missf&rstadda 

 Evangelii inforande meiu befordrade 

 an motverkade ett allmant sedligtfor- 

 derf. 



Hvarthan iin Rom utsa'nde sina le- 

 gater; ofverallt lade de sjalarna under 

 sitt ok och utbytte himinelens mtd, for- 

 latelse och iorsoniug mot jordiska ego- 

 delar. Och delta liycklaride, smilande 

 och svekfulla Romerska presterskap 

 tryckte sin pregel ofverallt pa de ai' 

 kyrkan underkufvade nalionerna. Af- 

 'ven den Skandinaviska Nordens histo- 

 ria bsir vittne derom. ValhallBsalen 

 oc'n sallskapantlet med Asynjorna haJe 

 efa'dse foresvafvat Nordens hedningar 

 s'un hjeltekraftens och vikingadygdeDs 

 vppersta beloning. H-o]>pet och straf- 

 vandet efter detta mal inristade hederns 

 om afven ofta en missforstudd he- 

 ders lagar i hvarje hjerla. AP- 

 norlunda blef forhallandet efter kri- 

 stendomens inforande. leke som ej 

 afven den Romerska kyrkan vetat att 

 beratta mn Paradis. skarseld och hel- 

 vete tva'rtom'-- fiVrstod dess pre- 

 sterskap ganska va'l att bruka dessa 

 trosartiklar tTir siua syt'ten ; nx-n i 

 ' stallet sanktioneradcs pa stilt och vis 

 hvarjehanda brott och svek, <y de kun- 

 de vedan pa jorden med aflat, bot och 

 peniteus fors mas. 



Vi ma deifore mera forvanas deruf- 

 ver. att vi under Folkungaatten mola 

 en crtda fullkomligt flf'ickfri karakler 

 an att fifven Birgers. Sveriges .tor?ta 

 Jarls och St'ockholms grundlaggares lif 

 a'r flackadt af svek, mord och mened. 

 Brottet arfd.-s med kronan inom folk- 

 ungafitten. Som Birger Jarl svikit 

 siiia frander och latit utan barmherr 

 tighet halshugga dem han under vau- 

 skapens rnnsk lockat till sig, sa afven 

 hans son Magnus Ladulds sin broder 

 och konung Waldemars anhangare, sa 

 Magni soner sin aklrige formyndare 



