166 



Emedlertid hade arens och modor- 

 nas gt'ineiisanima borda smaningom 

 nedbojt lians sjal, och tart bans stan- 

 digt anlitude krafter.- Otacksamheteu 

 skyndade att fullborda hvad de annu 

 ej forrmitt. I TorTcel Knutsson hafva 

 vi hittills sett en nyttig och upplyst 

 Regent, som iigde iiya grundsatser utan 

 den blinda areginghetens misstag, var 

 standaktig utan en skadlig envishet, 

 hjelte utau herrsklystnad, slatsman utan 

 ranker, segrare utan Gfvermod. och 

 riketjj vardare utan enskilt egennytta. 

 Snart skall han fran regenters stormi- 

 ga hojd Aedstiga till den gomda dalens 

 hydda. utan ansprak pa annan belp- 

 ning for liela lefnadens slafviska verk- 

 samhet och, bekymrens fridlosa vakor, 

 an de tysta valsignelser, som ledfcaga 

 den dygdige pa den okancla vagen till 

 sitt fosterland. Oforvifelig i sin vandel 

 och obemarkt i sin bortgang. ville han 

 qvarlemna minuet af sict lit', lik hug- 

 konlsten af denna valgorande drom, 

 som under hvilan smyger en oka'nd 

 och lifvande kraft i den tillfrisknandes 

 adror, och den han alltid pamiuner 

 sig med fornyad valhist. 



H-afderna tillata mig nu att for efter- 

 verlden frarnlagga den sista handling 

 Torkel Knutsson \ Rads-kammaren eii- 

 sam beslutat och utfort. Med mer an 

 en faders omsorg hade han, under hela 

 sin regering, sokt forsakra den tilltra- 

 dande monavkeu en Jugn besittning af 

 dess faderne-thron, och lat nu afven 

 sitt sista maktsprak blifva en borgen 

 for dess trygghet. Sas,orn medborgare 

 hade han betraktat ogonblicket; sasom 

 statsman genornskadar han framtiden. 

 Annu en gang sainlade han omkring 

 sig Rikets fader och lagstiftare, hvilka, 

 tillika med konungens broder, i hans 

 skoie nedlade hyllnings-eden atBirgers 

 tretlrige son: och han kunde nu .saga, 

 med en tacksam blick tillHimlei): Jag 

 har lefvat nog for Sverige och mig! 

 Samma dag hade han afveri utsatt till 

 den forsta af sitt ingaende husligti lif, 

 da han pd densamrna at en dj^gdig 

 och alskad brnd lemnade varden och 

 forskonandet af dc aterstaende dagar, 

 hvilka sorgerna ej mera borde nalkas: 

 lika de moln, dem skadarn unskar skola 

 skingra sig undan en nedgaende sol. 



Ogonblicket var inne, da Fosterlan- 

 det ej langre skulle se Torkel Knuts- 

 son vaka ofver dess vSl, och fafangt 

 soka samina kraft, som hittills fattade 

 och utforde besluten. Omgifven af ett 

 aldrigt majestat, ocli en hoghet, soin 

 pa ett oforklarligt satt fattade de kring- 

 staendes sinnen, upptradde han for 

 sista gangen pa det rum, hvilicet tyck- 

 tes vara honorn ensarnt forbehallet 

 bland de stgra skuggor, hvars minnen 

 hvila kring Sveriges thron. Jag igeu- 

 kanner Patriarken i sitt tjall, midt 

 iblaud en talrik afkomma, som afbidar 

 hans ord me(l en tystnad. den ingen 

 vagar -biyta, och vovdnaden gjort helig. 

 Lange varade den, ty sorgliga aningar 

 hvilade pa RiksforestcUidarens panna, 

 och hade spridt en oka'nd skugga ofver 

 hans milda och vanliga aulete. Om- 

 sider borjade han med dampad rost, 

 rneu en lugn och saker blick pa den 

 lyssnande forsamlingen, att tacka sina 

 kungliga fqstersoner fi;r hvarje ynnest 

 de bevist eller tillonskat honom. Han 

 paminte dem med rorelse den stund, 

 da de anfortroddes hono'm af en doen- 

 de far, som mera varit hans van, an 

 hans konung. Han visade dem, huru 

 de tretton ar af hans lif, dem han 

 skankt at fosterlandet, vanskapen och 

 deras lycka, hade silfrat hans har, och 

 maktigt tryckt hans skuldror. Hans 

 darran.de hand kunde ej mera fora det 

 farliga roder, som fordrade ungdomens 

 eld, eller mannaaldrens ki after; men 

 allenast dodens boja skulle neka ho- 

 nom att lyfta den till valsignelse ofver 

 dem, som vardade fridens-och sam- 

 hallsdygdernas altare pa en jord, den 

 han skattat hogre an 'sitt lif och sin 

 sallhet. 



Bevekt af sin konungs boner, skulle 

 Torkel Knutsson atertaga den befatt- 

 ning, ifrari hvilken han redan trodde 

 sig fri: plagsam for hans svikande hel- 

 sa, tryckande genom stillhetens bedrag- 

 na hopp, men o d rag lig genom det kran- 

 kande misstroende, han maste uppba- 

 ra af sina egna fostersoner, konung 

 Birgers herrsklysfna och afundsamma 

 broder, som, fran de regerings-omsor- 

 ger han med nedslaget sinne ater antog, 

 skymfeligen undan drogo, hvad som ror- 



