167 



de deras viilden: han skulle dtertagu 

 sitt rum vid thronen, for att at fader- 

 neslandet lemna annu en lid afafsky, 

 och ill eflerverlden annu en otacksam- 

 het atfc fb'rbanna. 



Med bekymmer sag Torkel Knuts- 

 gon tvi'ime oforfarim ynglingar miss- 

 kanna lians hjerta, forsma haus rad 

 och glomma bans stora tjenster; likval 

 formadde de ej hos Jionom vacka nd- 

 got agg, och forlatelsen stralade alltid 

 ur den blick, han offa. turf nil, fastade 

 pa de barn, sum ofvcrgifvit honom. 

 Han anade ined oro deri brytning, som 

 innan kort skulle uppkomma afkouung 

 Birgers underlagsnaforstand, vacklan- 

 de grundsatser och hetsiga lynne, i 

 verkau emot heiiig Erics storaanlag. 

 folks-karlek och herrsklystnad. saint 

 Waldemars oroliga tankesatt; och han 

 skyndade att i forsta tandningen qva'f- 

 va de.n laga, som, en gang utbrusten, 

 endast kunde slackas af broders och 

 medborgares blod. Fjerran hofvets gyll- 

 ne salar, der fortalet kringsrnog ined 

 dolda fja't. och afunden lurade ined 

 dragen anda, kallade hau (ill sin stilla 

 landtbygd de redan stridssinnade bro- 

 derna. ior att der anvanda sina sista 

 krafter, att krossa det redan uppvaxan- 

 de hatets panna. Han kande for va'l 

 menniskohjertat, for att ej veta. hvad 

 oskyldiga nb'jen, hvad minuet af deras 

 lyckliga alder, hvad asynen endast af 

 den fredliga barndomens omgif reiser, 

 och en slocknande fnsterfaders bedjan- 

 de blickar, kunde forma ofver k'anslo- 

 omma varelser. Snart sofde lian deras 

 sjalar i eft magiskt lgn, och oppnade 

 dem for den hulda naturens intryck. 

 Det, var icke mera ett sondradi konun- 

 gahus, der hvar och en. med misstro- 

 genhetens forskningar, spejade fankens 

 dolda ledning. och snorde pantsaret 

 kring det bri'ist,- som borde visa sig 

 hojas af karlekens andedrag; det var 

 en .fortrolig syskon-krets. der kring den 

 fryntliga gubben sorlade en menlos 

 gladje, endast afbruten af dess la'ror 

 och faderliga fc'Jrmaningar. Och nar 

 han sag dem, dessa rnissledda prinsar, 

 icke langre med ett skyggt oga mota 

 hvarandras asyn, icke langre med sokta 

 ordalag uttrycka de kauslor, som voro 

 frammande f5r d,eras hiertan: och nfir 



han kande deras hand^r gemensamt 

 hvila uti sina, och han kunde slutfi, 

 dem tillsammans i sin faderliga fatnn; 

 da sade hans tdrglansande oga, som 

 tacksamt hva'lfdes mut den klarnande 

 hiinlen: detta iir deji skonaste af rnina 

 segrar! Han hade nu trampat ha- 

 tets orm, som var giimd under de 

 bloiumor dem han ville forgifta; men 

 ack, den bedragne! han hade ej dodat 

 honom. 



(Forts.) 



Jag tror ni- vet icke en gang hvera 

 som skapat er? -- sade en prest till 

 en gammal bonde, - vid husforhoret 

 For att vara fujlt uppriktig sa 

 vet jag' det verkligen icke, herr pa- 

 stor, svarade gubben. Presten ropade 

 da dit en liten forbigaende gosse 

 och fragade honom: Hvem har ska- 

 pat dig? Gud svarade baruet. 

 SkSms ni icke gubbe fortfor presten 

 att icke veta hvad ett barn har 

 reda pa! Ah! han ar inte salange 

 'har han, vi fa va'l se om han mins 

 del da han blir su gammal som jag! 



En girigbuk fragade hvarje gang 

 som han stadde sig "en ny betjent om 

 han kunde hvissla, om detta icke var 

 fallet blef den sokande ej antagen. 

 Nagon fragade en gang om orsaken 

 till denna sallsamma plagsed. Jo, 

 svarade girigbnken. jag skickar alltid 

 betjenten ensam nod i kallaren efter 

 vin och da maste han hvissla under 

 hela tiden som hau ar nere, sa att jag 

 kan vara ofvertygad om att han icke 

 dricker. 



Pa en &rsmarknad markte en ki':p- 

 maa att en skicklig hand strackte sig 

 fram ur trangseln for att go'ra ett otill- 

 latet tag pa hans disk Nej! utro- 

 pade kopmannen pS det der .sa'ttet 

 ger jag iute bort mina varor! Pa na- 

 got annat sa'tt vill jag icke ha dem! 

 var svaret. 



