171 



Drotlning Ingeborg hade de broderna tre, 

 Den aldste ban kung mandc blifva, 

 Men bcnnc af dem deras lif lato de, 

 Igenom forradares snara; 

 lien otro forrader si mingen. 



De Herrar de ville till Sverige rida, 

 De voro i higen'si glade: 

 Fru Ingeborg bad dem hehima bida, 

 J veten ej af nod eller skada; 

 Ty troheten varnar si mingen. 



Fru Ingeborg slandar uti Helsingborgs port, 

 lion bad dem med vanliga ord: 

 jiMina adla broder: J riden cj bort, 

 Ty del gar mig svarlig emot; 

 Men trobet fdrmanar sa mangen. 



Da sade de bcgge broder tillika 

 Ocb svara': vi del gora kunde, 

 Blen vi langes till vart fadernesrike, 

 Sa dagar, som timmar och stunder; 

 Den troheten tryggar si mangen. 



\i hafve hos eder si lange nu varit, 



Och Icfvat i lust med godt noje, 



Hos eder vi mycket godt fait och wfarit, 



Yir resa vi inle fordrSje; 



Men trohelen tryggar si mSngcn. 



J tofven och biden i dagarna fern, 

 Jag beder, J villen mig lyda! 

 Medan jag fortaljer er min starka drom; 

 Mig undrar hvad ban mand' belyda. 

 Men trohet beskyddar si mangen. 



Jag dromde, edra kappor de voro afbly, 

 flTill tyngdcn de voro nog dryga, 

 nMine adle broder vorcn deruti, 

 Er sjelfvom till oro och qvida; 

 Men trohet itvarnar s5 mangen. 



0ch de voro sp5nde omkring eder hals, 

 rDc voro bade tunge och trSnge, 

 jSa visst betyder del eder stor falsk; 

 Gud lose er af sorg och vandcj 

 Men trohet alvarnar sa rn5ngcn. 



De Herrar lydde inte fru Ingeborgs rad, 

 DC lato sin resa anlDnda, 

 DC redo till Sverige upp3 samma dap, 

 Trodde dem ingcn mot gang skullc handa: 

 Men olro bcsvikcr sA inungcn. 



Och de redo sig sS langt pp5 land, 

 De kommo p5 den hvila sautl, 



Der motte dem Brunke den otrogne man, 

 Sota ord kunde ban tal fora fram, 

 Men otro besviker si mingen. 



J varen valkomne J brSder bide! 

 j>Som uu till vir fagnad vilP komma, ' 

 ni skolen fa dricka Jul med var nide, 

 Var ynnest skall blifva Er fromma;- 

 Men otro bedrager sa mingen. 



De Herrar visste inte utaf nigdn sorg,] 

 De redo till NykSpings stad, 

 Och n3r de kommo sig nar inlill tprg, 

 Der raolle dem del falska rid. 

 Men otro besviker si mingen. 



J varen valkomne J brSder si k3ral 



nLagg brynjorna uti vir by, 



Si kunnen J ga med lust och 3ra, 



nPi slottet i hofkladcr ny. 



Men otrohet sviker si mingen, 



De herrar de gmgo pi slottet di fram, 



Och stallde sig for breda bord, 



Men kungen stod upp och ban fagnadejlcm, 



Si val ban framforde sin' ordj 



Men otro forrader si mangen. 



?>J varen valkomne, mine broder bida I 

 nJag vill Er tillfrag^i med aran, 

 nMin' jag icke ensam f5r la ndct skall rida, 

 nSom spiran och kronan mand bara? 

 Men olro fSrrader si mangen. 



De broder tillsammans med enighct svara',, 



De ville de ord inlet bora: 



nVar kara broder m;}i ban val vara. 



j) Men cj ensam i landct rcgera. 



Blen otro forridcr si mingen. 



~Dc LrSder de voro si glade 'till mod, 

 De ato och drucko de stnndcr, 

 Och Brunke ban gaf dem ming* vanliga oril t 

 Med list, olro och falska fundcr, 

 Men otro bedrager si mangen. 



j*Minc gode IIerrar! ban till dem sado, 

 nllvad tankcn J nu vilja gora? 

 nViljcn J hfllla er luslig och glade, 

 rAlt dricka och danscn alt rora? 

 Men olro inbillar si mangen. 



De dansadc ut och de dansade in, 



?>p l)Jefvo holt pl.-i'lo. liH rvi'^ n : 



Uwii Uruuke iiiiu bkuiikie tiem klaraste via, 



