172 



Oip fcilskhel dc hononi ej trodde. . 

 Men olrohet sviker sa mangon. 



De Hcrrar de slodo pa golfvet och qvail: 



Sin frihet <le mente la njula, 



Men kungqn och Brunke de gingo till rad, 



Huru de sin list skgllt? sluta. 



Men otro forrader sa mangen. 



"Hertig Walclemar talade till broder sin: 

 Vi a^te^oss for Bru,nkes svanker! 

 "Erik ! ri nu dricka a 11 If or mycket vin, 

 "Ty haa kari manga skalka-ranker. 

 Men otro besviker sa mangen. 



"Kertig Erik ban slog upp med , snohviian 



hand : 



nVi aro kdmne uppa iro och lejile, 

 "Skolo.. vi oss frukta i fadenieslaml ! 

 Vi vef ej af krig ellcr icjde. 

 Men otrohcl faUer sa niangen. 



De dj-ucko och dansa' den dag till anda, 

 Tills morkret och naltcn kom pa: 

 SJa, miinde de ljus och bloss upptamla. 

 Soin Jysl,e i hvar och en vra. 

 Men otro bedrager sa mangen. 



Nar sasom del nagot pa naltcn mand' li.la, 



Och somnqn ban kom- dem uppa, 



Da villa de llerrar bafva ro oc!i hvila, 



Pa silkc oca bolstrar de blii. 



Mea otro besviker sa 



r Men Brunke ban foljde dem i lornet in, 

 [K^ trodde i sangk^mnKireii komma. 

 Och kungen gick med uti skarlakan iin. 

 DC Uerrar till sJatt ingeri I'romma. 

 Men otro bedrager sa mangcn. 



Ue IJorrar.le trodde, all del varstor gamman, 



DC visste ej ai' nagon fara, 



Furr an de slog' ajla de diJrrar tilisamman: 



Da slgo de sig fangne vara. 



Ty otrohet narrar sa mangeu. 



Hertig Erik sig va-rjade s/isom en man, 



Sa viiblelig maiide ban strida; 



Till dcss ban ej stol cller siingslolpe fann, 



H:in nodgades i torneU se'n blifva. 



Men olro forrader sa mangen. 



Rung Rirger var fardig af landel uti'ara : 

 ''Johan Brunke! J bar min gunst och na !, 

 7>0m J lagen nu mina broder till vara, 



>Me'n jag hor kung Krik Menvcds rad. 

 Men otro bedrager sa mangen. 



De Hertigar blefvo bedrofvad' till mod, 

 Den tiden ban gjordes dem lang; 

 Sa ilia pa trobet da gick dem ernot, 

 Af kold, och frost och stor hungers tvang. 

 Men otrohet sviker sa mangen. 



Vi gifvc dig Brunke del guldet sa rod, 

 "Vi aro af h.uoger -sa kryste. 

 "Du gilwer oss valten och det torra brod, 

 Varl hjerla vill i varl brost brista. 

 Men otrobet draper sa mangen. 



"llan svai;a.tlc riiU hasjigt det gar mig ej an, 



"For mig att beklaga er nod, 



sTy J far nu inlet bar i Sveriges laud, 



jRallt vatten eller det torra brod, 



Men otro lion do'dar sa juangen. 



iVi tro var k. : ira broders buslru sa god, 

 iVi Iro len from ma drotluiug sy viil, 

 nllon gifvei oss balmen alt sofva uppa. 

 0ch 1/iler oss cj s'v;il!a ibja'l, 

 Men olro fordcrfyar sa mangen. 



Herr Brunke ban blef riitt hastig och oud 



Han barmades vi<l dgssa orde ; 



Han log dc nycklar uppa samma slund, 



Och kasta' dem i saltan llode, 



Men otto viil doda sa mangen. 



Det var en stor onika alt bora uppa, 

 Det var en stor jemmer och qvida, 

 Niir broder ato bvarandra s1<uMrorna fra, 

 Och kott utaf hvaraiiuans sida. 

 Men olro lion dodar sa mangon. 



Det var iinda en slorre omka och harm, 



Det var storre jemmer ocb qvida, 



Ty Lrodcr lago dodc pa hvarannans arm 



Oob bredevid bvarannaris sida. 



Men otro lion dodar sa mSngen. 



Det stod sa mi de mSnader fern. 



Att kungeii friin Skiine kom bm: 



^Hvar iire mine binder? hvi skankte J dem 



'llvar maltid icke klara vin? 



Men otro lion darar sa mangen. 



Det sv-arade da en bten smasven: 



^De Herrar ha" 1 Jidit stor moda, 



"Ty Brunke ban salte dem i tornet in. 



j-Iag tror visst, all <ic i'.ro iio'.!,:. 

 Men olrt; lion dodar sa numuen. 



