173 



Rung Birger han in genom vjndogal sig, Tor handa, (less Hcrrc han kan viH ratt snarl 

 Uan liil sig (let icke forhda; luveckla sig sjelfver i snara. 



Stor omka var da der soai bans broder 14g, Ty otro hon i'iiller sa mAngen. 

 De lago dode vid hvarannans sida : 

 Ty olro hon draper sa mangen. 



*Ack hor da nu. Brunke! bvad jag fragur dig 



nDu som dessa dorrar sist liiste : 



llvar aro de nycklar som du tog af mig. 



N;ir jag utaf laudct bortreste? 



Men otro ibedarar sa mungen. 



Iterr Brunke han svarade med falsker fund: 



De gjorde mig vreder lilJ mode, 



Att jag tog de nyckJar pa sammu stund. 



0ch kasta dem i saltan flode. 



Men otro bedrager sa mangen. 



Skain fa dig derfote, du arga dare! 



Sa ilia dermed du mig svikit, 



Nu blifver jag for donna gerningen svare. 



(Jyitt nycklame till Sveriges rike. 



Men olro 'raissbagar sa mAngen. 



"Hafver jag forradt edra broder bada, 

 nSa kan jag ock med -sunning bedyra, 

 "Alt nu fr ni ensamma for landet rada, 

 "Det sjelfver regera och styra: 

 Men olro inbillar sa mangen. 



Men delta forirot de llerligars vanner, 



De kunde den sorg inle lida: 



lie ville de Hertigars dod v;i| fulliiainna. 



Fur iiran begynte de strida. 



Ty otro hon iraffar sa m;in'gen. 



Kungen matte rymma raed droltningen sin, 

 Och langt borl till iViimmand' land landa, 

 Hiilshuggen blef Magnus, kungens iildsta son, 

 Sa skamligl lick bans lit' en anda, 

 Ty otrohet dodar sa mangen. 



Men Brunke blef lagd pa fern stegel och hjul, 



For otrohet maste han fall;i. 



Han lick da sin Ion, som han bade forskylt, 



DeJi plalsen de Brunkeberg kalla. 



Ty otro aflifvar sa mangen. 



i 



Nar manga- regenter vill' styra etl rike,' 

 DS hiinder del ofta alllsa, 

 Alt de derom siillan '?ig kunna forlika: 

 Ty ingen vill da underga. 

 Ty otro beprofvar sa maniren. 



Ty den som med otro och f.ilskbetens art 

 Vi!I kr.inma sin nasta i fara, 



Natarvet. skizzcr och notiser. 



ir Ausiralieii don yn^sfa oiler 

 den aliisia vorlilsdolou? 



Redan sedan lang tid tillbaka vet 

 man genom sorgfalligt samlade iakt- 

 tagelser, att uttrycket: "fast 'som klip- 

 paun endast ar ett talesatt. Jordbaf- 

 ningarne aro bovis derpa. Afven an- 

 dra bevis finnes pa att a'fven klipporna 

 icke aro undantagna fran foranderlig- 

 hetens allmanna lagar. 



Betraffande tidryinden som forflyter 

 under dessa forandringar kan man sar- 

 skilja sadana som ske hastigt, och sa- 

 dana som genom sin langsamhet un- 

 dandraga sig var omedelbara iaktta- 

 gelse. De forra frambringas genom 

 jordbafningar och andra valdsamma ut- 

 brott af vulkanism, de sistnamnda aro 

 deremot sekulara hojningar och sank- 

 ningar* af jordytan; de ha fatt sitt sar- 

 skilda namn just derfore att deras folj- 

 der forst blifva markbara efter lang 

 tid, ofta forst efter arhundraden. 



Men, fragar man saunolikt, och med 

 skal: pa hvad satt kunna de markas 

 efter sa lang tid? Genom hvilka me- 

 del kan man varseblifva dem? Huru 

 skola vi erfara om t. ex. Tysklands 

 mollersta del sedan hundra ar hojt sig 

 eller sankt sig, eller om den forblifvit 

 i samraa lage? For femtio ar sedan 

 voro vara hojdmatningar annu icke sa 

 sakra och noggranna som de nu aro. 

 sa att de, jemforda med nntidens, ej 

 kunna visa skillnaden. Ja, om det ar 

 fraga om en skillnad af 10 eller 20 

 fot i en sjos djup. sa ar.o annu i dag 

 vara matningssatt icke tillrackligt nog- 

 granna for att lemna tillforlitligt matt, 

 och vi finna till och med vid de ny- 

 aste hojdmatningarne af en och samma 

 punkt icke sallan betydande olikheter. 



