179 



eller (fast minst) egna landtgods. lik- 

 som om Gtids vrede, som ville slraffa 

 menniskornas brottslighetgenom denna 

 pest, ej skulle hunnit Ait, der de vi- 

 jstades, utan blott haft for afsigt att 

 tillintetgora dem, som befunno sig inom 

 murarne af deras stad, eller som om 

 de inenat, att ingen borde blifva qvar 

 i densamma. emedan dess sista stund 

 vore kommen. 



Oaktadt nu ej alia af dessa olika 

 tankatide dogo, undkommo likval ej 

 alia; tvertop insjuknade manga an- 

 hangare af dessa meningaroch forsmak- 

 tade nastan alldeles of'vergifna, sasom 

 de sjelfva, medan de voro friska, gifvit 

 efterdome at dem, som nu voro det. 

 Jag vill ej omnamna, att den ene med- 

 borgaren undvek den andre, att nastan 

 ingen granne vardade sig om den an- 

 dre, och slaglingar sallan eller aldrig 

 besokte h varan dra; men med sa stor 

 forskrackelse bade detta elande fyllt 

 mans och qvinnors brost, att en bro- 

 der ofvergaf den andre, farbrodren sin 

 brorson, system sin bror, och ofta 

 hustrun sin man; ja, hvad som ar an 

 grasligare och knappast troligt, fader 

 och modrar undveko att besoka och 

 skota sina barn, som om de ej varit 

 deras. For hvilken orsaks skull for 

 dem som insjuknade (och deras antal, 

 badeaf man och qvinnqr var ora'kneligt), 

 ingen annan hjelp aterstod, an antingen 

 deras fa vanners barmhertighet eller tje- 

 nares girighet, hvilka betjeriade dem, 

 lockade af de stora, ja omattliga lonerne. 

 Likval var.dessae antal med allt detta ej 

 sardeles stort, och de, som funnos, 

 voro man och qvinnor af ringa forstand 

 och inerandels ej vanda vid sadan tjenst; 

 de tycktes knappt tjena for annat an 

 att framracka at de sjuka hvad de be- 

 gart, eller se pa, nar de dogo. Men 

 det oaktadt lande dem ofta deras vinst 

 i denna slags tjenst till forderf. Deri- 

 genom att de sjuka voro ofvergifna af 

 grannar, slagt och vanner, och man 

 led brist pa fjenare, uppkom ett bruk, 

 eom aldrig forr afhorts, att namligen 

 ingen dame, hur hofvisk, skon och adel 

 hon Sn var, vid sjukdomsfall skydde 

 att lata sig betjenas af en man, vare 

 sig ung eller gammal, och att for ho- 

 nom utan att skammas blotta hvilken 



kroppsdel som heist, liksom hon skulle 

 gjort for en qvinna, endast hennea 

 sjukdoms behof erfordrade det; hvilken 

 omstandighet mahanda hos dem, sorn 

 tillfrisknade, var orsaken till bristande 

 arbarhet under den lid, som sedan 

 kom. Utom dess foljde doden hos 

 manga, hvilka formodligen skulle und- 

 sluppit, om de blifvit hulpna. Saledes 

 var dels genom bristen pa den behof- 

 liga tjenstehjelpen, hvilken de sjuka ej 

 kunde erhalla, dels genom pestens styr- 

 ka mangden af dem, som dogo dag 

 och natt i staden, sa stor, att det var 

 en fasa att hora det omtalas, an mer 

 att se det. Haraf uppstodo nodvan- 

 digtvis bland dem, som blefvo i lifvet, 

 vanor och bruk, rakt motsatta rnedbor- 

 garnes ursprungliga. 



Sa var det sed (som vi alia annu i 

 dag se iakttagas), att en aflidens 

 qvinnliga slagtingar och grannqvinnor 

 samlades i hans hus och der klagade 

 med de o m, som narmast tillhorde ho- 

 nom. A andra sidan sammankommo 

 utanfor huset jemte den do'des manliga 

 slagtingar hans grannar och en ma'ngd 

 andra nredborgare, afvensora prester- 

 skapet alltefter den aflidnes rang kom 

 dit, hvarpa han bortbars pa sina likars 

 skuldror med begrafniugSBtat af vaxljus 

 och sang till den kyrka, som han fore 

 sin do'd utsett till hvilostad. 



Dessa plagseder upphorde dock an- 

 tingen alldeles eller i det mesta, sedan 

 pestens haftighet borjade stiga, och an- 

 dra nya kommo i deras stalle. Ty ej 

 allenast dogo de fiesta utan att omgif- 

 vas af en hop qvinnor. utan det fanns 

 afven manga, som utan nagot enda 

 vittne gingo ur lifvet, och hogst fa 

 voro de, at hvilka forunnades slagtin- 

 gars omma klagan och bittra tarar. 

 Tvertemot brukades i dess stalle mesta- 

 dels skratt, infall och glada saHskapsfe- 

 ster, hvilken sed damerna, med asido- 

 sattande till storsta delen af det qvinn- 

 liga medlidandet, for sin egen raddning 

 fran pesten ypperligt lart. Ganska sall- 

 synta voro de, hvilkas lik beledsagades 

 till kyrkan af mer an tio eller tolf 

 stycken af deras grannar. Dertill bars 

 baren ej af aktade medborgare bland 

 deras vanner, utan af ett slags dod- 

 grafvare, som samlat sig af det ISgre 



