69 



skymningen, da ett sa storartadt ska- 

 despel skulle ega rum. Det var ock 

 rerkligen praktigt att skada, da i skym- 

 ningen den oerhorda kupolen npplystes 

 af tusentals fargade lampor, hvilka stra- 

 lade som ett haf af eld och belyste de 

 skona korinthiska pelarne, pa samma 

 gang processionen med brokiga fanor 

 och facklor, samt under sang och mu- 

 sik langsamt rorde sig omkring den 

 ofantliga kyrkan. 



Elisa betraktade det pa nara hall; 

 men om an ett ogonblick hennes sinnen 

 fortjustes deraf, skulle hon likval heldre 

 sett om all denna prakt, allt detta larm 

 blifvit forbytt i stilla natt; hon vantade 

 otaligt pa sin formyndare; ty redan 

 sanima natt ville hon ofverraska sin 

 alskare med de penningar hon vantade 

 sig erhalla af klockaren. 



Den stackars flickan I hon skulle traffa 

 sin formyudare blott alltfor snart. 



Da efter ett par timmars forlopp 

 processionen andtligen lemnat kyrkan 

 och menniskomassan skingrat sig samt 

 eldhafvet blifvit slackt, och da blott 

 har och der en liten lampa flamtade, 

 kom klockaren in i den lilla tornkam- 

 maren men huru olika var ej bans 

 utseende mot pa middagen. Annu svar- 

 tad af fackelrok, som ban ej haft tid 

 att aftvatta, kastade ban sig pa en 

 stol; ban sag forstord ut och hel- 

 sade ej. 



Elisa, som blef forskrackt, men som 

 bemannade sig med sin starka sjals 

 hela kraft, fragade till utseeudet med 

 deltagande huru ban befann sig. Da- 

 gens myckna arbete hade formodligen 

 uttrottat honom, sade hon, hvarfore hon 

 icke ville den dagen besvara honom 

 mera, da det dessutom nu var nara 

 midnatt; hon bad honom att emellertid 

 lemna henne penningarne som erfordra- 

 des till Edvards befrielse. 



Ett vildt spoklikt skratt, som gen- 

 Ijod i tornrummet, var klockarens enda 

 svar. 



Elisa trodde att hennes formyndare 

 blifvit galen: hon darrade vid tanken 

 att vara allena med en sadan var else 

 midt i natten och langt ifran all men- 

 niskohjelp; men just hennes kritiska 

 belagenhet tvang henne att sansa sig. 



Hon tradde fram till formyndaren; un- 

 der smickrande yttranden forsokte hon 

 koinma narmare dorren. Men han stallde 

 sig i vagen for henne och den stackars 

 flickan markte nu att hon var i varre 

 belagenhat an om hon skulle haft fram- 

 for sig en galen menniska. Han insag 

 nemligen snart att hon var i handerna 

 pa en forbrytare som med fullt med- 

 vetande var i stand till hvilken for- 

 tviflad handling som heist. 



Ha! Ha! Du vill befria pojkslyngela 

 och pa honom offra dina penningar. 

 Sla den tanken ur hufvudet. Edvard 

 blir ej din. I detta ogonblick iir han 

 val redan icke mera istand att mottaga 

 den frikostiga gafvan. Jag har icke 

 uppfostrat dig for att du skall tillhora 

 en annan an mig. Min blir du, om 

 du vill eller icke". 



Elisa kastade sig till den ursinniga 

 mannens fotter och besvor honom vid 

 allt heligt att skona henne; hon tog 

 Gud till vittne att hon aldrig ville ut- 

 krafva sin formogenhet, att hon vore 

 nojd om hon finge sa mycket som vore 

 tillrackligt for att kunna lefva ett torf- 

 tigt lif med Edvard. 



Forgafves! Klockaren trodde icke 

 hennes forsakran, som forskrackelsen 

 aftvungit henne; med starka armar 

 lyfte han flickan fran golfvet. 'Men 

 angesten gaf den svaga varelsen jatte- 

 kr after. 



Hon 'stotte honom med fasa ifran 

 sig, lyckades uppna dorren och flydde 

 som ett af vargen jagadt radjur upp- 

 fore den dystra torntrappan. hvilken 

 blott bar och der genom sprickor pa 

 muren upplystes af manans stralar. Upp- 

 fylld af raseri och fortviflan sprang kloc- 

 karen efter henne. Som han battre 

 an hon kande vagen var han nara att 

 upphinua henne, da ett starkt ljud, 

 som skulle kunnat spriinga orhinnorna, 

 ett ogonblick hejdade begge. Kyrkans 

 belt nara hangande jatteklocka slog 

 tolf. 



Klockaren ho'll inne med forfoljandet, 

 till dess det af jatteklockan fdrorsakade 

 forskrackliga bullret var forbi, kanske 

 derfore att han visste att hon ej kunde 

 undkomma, emedan de redan hunnit 

 ofver de sista trappstegen. Men den 



