142 



Denna berattelse skulle vara ofull- 

 'standig om jag icke omnamnde den tack- 

 sainhet jag ar skyldig alia resekamra- 

 ter, saval officerare som manskap, for 

 4eras nit och fortfarande bitrade. Kans- 

 lan' af fullkomlig hangifvenhet for den 

 af lady Franklin sa hogsinnadt befor- 

 drade saken, synes hafva.uppratthallit 

 dem i all nod. Med mindre enthusi- 

 asm och mindre horsamhet skulle vart 

 ringa antal -- tillsammans 23personer 

 icke kunnat racka till att med 

 framgang ' utfora ett sa storartadt fo- 

 retag. 



V. 1. JTCHntock, kapten R. N. 

 Befalhafvare for den sista uppsok- 

 nings-expeditionen. Oinbord a 

 jakten Fox vid on- Wight d. 

 21 Sept. 1859. 



Slut. 



HumoristisKt Allehanda. 

 11. 



Det olycksbriugande poemet. 



"Jag var som ung student" beratta- 

 de gamle kamreraren Strandqvist, en 

 munter ture, som icke gerna lat nagot 

 gladt afventyr ga mig ur handerna. 

 Hvarje dorr stod mig derfore oppen och 

 hvar jag visade mig blef jag mottagen 

 pa det vanligaste satt. 



Pa detta vis hade jag ocksa blifvit 

 inford hos doktor Lonnroths. Som of- 

 verallt, vann jag afven har med det 

 snaraste familjens valvilja. Doktorn 

 var en passionerad schackspelare och 

 det drojde icke lange forran han for- 

 klarade mig for en sig vardig motstan- 

 dare, hvarigenom jag atminstone tva 

 ganger i veckan fick det nojet att till- 

 bringa qvallen ^i bans hus -- Dessa 

 aftnar voro de roligaste i mitt lif ! Hvar 

 och en skall sakert inse det, da jag till- 

 lagger att den gamle herrn hade tva 

 fbrtjusande dottrar, som sutto midt emot 

 mig medan jag spelade schack. 



Den yngsta, Dora, var elfvaargam- 

 mal, ett tackt barn som ofta satte mig 

 i forlagenhet genom sina naiva fragor. 

 Hennes syster Therese raknade redan 



sexton somrar, och var skon som en 

 engel. Det var saledes ganska natur- 

 ligt att jag foralskade mig i henne re- 

 dan vid forsta anblicken. Snart vagade 

 jag smickra mig med att 'jag icke heller 

 var likgiltig for henne. 



Da tva personer veta att de alska 

 hvarandra, bruka de ocksa snart med- 

 dela hvarandra sin heinlighet. Sa sked- 

 de ocksa har. 



Jag vagade en afton, da fadren blif- 

 vit kallad pa sjukbud att trycka en 

 kyss pa hennes purpurmun. Rodnande 

 lutade hon sitt lockiga hufvud mot mitt 

 brost. Ar du ond pa mig, Therese? 

 fragade jag, sakta tryckande henne in- 

 till mig. Hon svarade icke, men hen- 

 nes lappar sokte mina och det var val 

 det basta' svar som jag kunde onska 

 mig. Nu borjade vi ofverbjuda hvar- 

 andra i karlekseder tills den gamle kom 

 hem och gjorde ett slut pa vart joUer. 

 Fran detta ogonblick fick jag alltid, da 

 det kunde ske hemligt, en kyss afmiu 

 alskade. Hvilka saliga dagar. upplefde 

 jag icke nu . ! Pa den tiden begarde de 

 unga damerna mera af mannerna an 

 nu, da de till storsta delen endast un- 

 derratta sig om den tillkommande akta 

 mannens inkomster. Da var det nem- 

 ligen bruket att de lofsjongo sin karlek 

 i goda eller daliga verser. 



Jag hade dock hittills aldrig forsokt 

 mig pa skaldekonstens fait. Men nu 

 maste jag dock gripa mig an dermed. 

 Harvidlag gjorde jag dock den bittra 

 iakttagelsen att jag som poet endast 

 var en elandig stympare. Alia mina 

 forsb'k att svarfva ihop en vers voro 

 fruktlosa, jag kunde omojligt fa till- 

 sammans nagot dugligt. Jag var der- 

 fore sa forstandig att jag forskonade 

 min alskarinna fran alia dessa miss- 

 lyckade forsok. ' 



Men Therese var likval langt ifrau 

 belaten med detta mitt beslut. Hon 

 menade att jag icke straxt skulle anse 

 mig slagen, utomdess skulle hennes 

 karlek hindra henne ifran att se felen. 

 Kort och godt, hon erkande oppet att 

 det skulle gora henne utomordentligt 

 lycklig att fa nagra verser af mig pa 

 sin fSdelsedas;. / 



