143 



Nu var jag fast! Nu maste jag ater- 

 igen bestiga Pegasen om jag ocksa ri- 

 skerade att blifva kastad till marken. 



Jag hade atta dagar pa mig, en evig- 

 het tor hvarje annan, men en raycket 

 for kort tid for mig. Der satt jag nu 

 inlast och fo'rso'kte och forsokte, men 

 det gick ej. Den sjande dagen uthar- 

 dade jag dock icke med detta lif, utan 

 oppnade in in dorr och skyndade ut. 

 Min lyckliga stjerna lat mig mb'ta en 

 van, for hrilken jag kunde beklagainin 

 nod. Denne beriittade mig att nastan 

 alia stora skalder bade Tegner och C. M. 

 Bellman alltid sokt inspirationer i en 

 Mtelj vin. kanske skulle di'ufvans saft 

 ocksa oppna min poetiska adra. 



Jublande tryckte jag min van till 

 mitt hjerta och beslot att genast for- 

 soka hans medel. Jag kopte sjelf i en 

 vinkallare ett par buteljer vin och med 

 dem skyndade jag nu upp pa mitt rum. 

 Har lat jag raskt elda, hvarefter jag 

 framlade papper och penna, tomde till 

 min alskade Thereses ara glas paglas, 

 och bb'rjade. 



Min van hade icke ljugit, jag kom 

 snart under fund med sanningen af hans 

 ord, nendast vinet gor poeten, ty rim- 

 men folio sa latt ned pa papperet som 

 hade jag aldrig skrifvit prosa. Innan 

 den tredje buteljen var torn slutade jag 

 mitt poem med den trettiofemte versen. 

 Jag fann detta antal tillrackligt. 



Tyvarr har jag nu glomt alia verser- 

 na utom en och pa det att icke ocksa 

 den skall ga forlorad for efterverlden 

 vill jag har nedskrifva den. Det var 

 poemets borjan och lydde som foljer. 



Ode till" Therese. 

 hur gerna ej din slaf 

 floge ofver jord och haf, 

 genom eld. och brand och sjo 

 for att mota dig min mo! 

 Trots orkaner och trots storm 

 ofver tyska kyrkans torn 

 floge jag till dig, min mo! 



Sa lat forsta versen och jag inbilla- 

 de mig icke litet ofver alliisionen pa 

 Tyska Ky'rkan-', ty Therese boddestraxt 

 bredvid, pa Svartmangatan N:r 14. De 

 o'friga verserna voro icke samre och 

 jag beklagar verkligen att detta karleks- 



qvade gatt forloradt for den inhemska 

 litteraturen. 



Annu samma afton skref jag af mitt 

 snilleprof pa superfiut velin ochskicka- 

 de det tillika .med nagra vanliga rader 

 pa prosa till henne. Da jag der fol- 

 jande dagen gjorde mip uppvaktning 

 for att mundtligen upprepa mina lyck- 

 onskningar, sade en sakta handtryckning 

 af den alskade att min poetiska utgju- 

 telse fort henne. Atminstone uttydde 

 jag detta karlekstecken pa detta satt. 



En afton satt jag ater midtemot 

 doktor Lonnroth och funderade pa hur 

 jag borde parera min motstandares 

 djerfva anfall da plotsligen den lilla 

 Dora som hela qvallen helt fb'rundrad 

 betraktat mig 'med sina stora b'gon, af- 

 brot den herrskaude tystnaden 1 och, 

 bedjande sade: 



Flyg, sa ar du snail! 



Hvad for nagot? skall jag flyga? 

 fragade jag forvanad. 



- Jo, jag ber dig sa mycket, gode, 

 baste Rudolf, flyg litet! 



]VIitt sniilla barn, det kan jag icke ! 



Ah jo, nog kan du, men du vill 

 inte ! 



Var inte barnslig, Dora, banna- 

 des gubben Icke kan nagon men- 

 niska flyga! 



Jo, det kan Rudolf, envisades 

 flickan Ah! han kan mycket mera 

 ocksa. 



Och hvad vore det? fragade jag 

 nyfiket. 



Jo, du kan trotsa el den och.sjon 

 och stormen och annu mycket mera, 

 bara Therese vill. 



Jag ! utropade Therese, djerft rod- 

 nande. 



Javisst - - fortfor den lilla nas- 

 visa om du vill det, flyger han till 

 och med ofver tyska kyrkans torn, har 

 han sagt. 



Det har borjade att arta sig bra. 

 Apollo ville bestamt hamnas. Jag satt 

 der som en pa bar gerning gripen tjuf 

 och vagade ej sla upp ogonen. Doktorn 

 betraktade oss fragande. Plotsligen ut- 

 brast Therese hogt gratande: 



- Fy! Dora, hur kan du vara sa 

 elak och hitta pa sadana der osanna 

 saker. 



